A nevem Jane Eyre. 1820-ban születtem, a nagy fordulat idején, Angliában.
Csak a pénz és rang számított.
A jótékonyság egy rideg és ellenszenves szó volt.
A vallás túl gyakran viselte a vakbuzgóság és kegyetlenség álarcát.
Rossz világ volt a szegényekre és szerencsétlenekre.
Nekem nem volt sem apám, sem anyám, sem testvérem.
Gyerekként a nagynénémmel éltem, Mrs. Reeddel, Gateshead Hallban.
Nem emlékszem, hogy valaha is egy kedves szót szólt volna hozzám.
Óvatosan, Bessie. Megmar.
Gyere ki, Jane Eyre.
Mrs. Reed a szalonban vár.
- Gyerünk, kopogj. - Ne beszélj durván a gyerekkel! - Kopogj!
Gyere be.
Mr. Brocklehurst, ő a szóban forgó gyerek.
Ő a néhai férjem húgának a lánya,
egy szerencsétlen házasságból, amit a családban inkább elfelejtenénk.
Néhány éve ebben a házban él.
A befogadó, tisztán láthatom,
megadott minden gondoskodást, amivel egy kedves jótevő el tudta őt halmozni.
Gyere ide, kislány.
- Mi a neved? - Jane Eyre, uram.
Nos, Jane Eyre, és jó gyerek vagy?
- Jobb, ha erről nem beszélünk. - Valóban?
Ma reggel is megütötte a kis unokaöccsét
teljesen brutálisan, és provokáció nélkül.
- Nem igaz! - Ő ütött először! - Jane! Csend legyen!
- John, drágám, te ütöttél először? - Dehogyis, mama.
De! Fellöktél és fejbe csaptál és vérzett is!
- Nem igaz! - Csend legyen!
De igaz!
Nem fogom hallgatni az aljas hazugságaid.
Látja, Mr. Brocklehurst, milyen indulatos és gonosz.
Valóban, így van. Gyere ide, gyerek.
Beszélnünk kell.
Nincs szomorúbb látvány, mint egy gonosz gyerek.
- Hova jutnak a gonoszok a halál után? - A pokolba.
- És mi a pokol? - Egy verem tele tűzzel.
És tetszeni fog, ha beleesel abba a verembe és örökké égni fogsz?
- Nem, uram. - Akkor mit csinálsz, hogy elkerüld ezt?
Egészségesnek kell maradnom, hogy ne haljak meg.
De tőled fiatalabb gyerekek halnak meg naponta.
A múlt héten is eltemettünk egy ötéves kisgyereket.
Egy jó kisgyereket, akinek a lelke most a mennyben van.
- De mi van a te lelkeddel, Jane Eyre? - Nem értem, miért nem mehetne a mennybe.
Te nem érted, de mások elég tisztán látják, ugye Mrs. Reed?
- Hallottad már a Lowood nevet? - Nem, uram.
Ez egy iskola szerencsétlen árváknak. A birtokom egy mérföldre fekszik tőle,
és mint az alapítvány elnöke nagy rész vállalok az irányításában.
Szeretnél odamenni, kislány?
Úgy gondolja, hogy ezentúl nem itt élnék? Nem tudom mit szólna hozzá Reed nénike.
Pontosan a jótevőd volt, aki ezt javasolta.
- Szeretnél menni? - Igen, uram.
Egy bölcs döntést hoztál. Bölcsebbet, mint sejtenéd.
És most imádkozz Istenhez, hogy vegye el a szívtelenséged
és változtasson alázatossá, szerénnyé és bűnbánóvá.
Nyugodt lehet, Mrs. Reed, mindent megteszünk hogy elnyerjük a Mindenható kegyét.
- Bessie. - Igen, Jane?
Sohasem álmodtam arról, hogy elkerülhetek innen, mielőtt felnőnék.
Még azt sem fogod sajnálni, hogy itt hagyod a jó öreg Bessiet?
Mit érdekel engem Bessie? Hisz mindig szid és megbüntet.
Ennek ellenére, egy kicsit sajnálom, hogy itt hagylak.
Kicsit sajnálod? Ez minden?
Gondolom, ha kérnék tőled egy puszit, azt mondanád, inkább nem?
Megpuszillak örömmel, Bessie.
Olyan különös vagy, magányos kis teremtés.
Tessék, egy emlék, Jane. Emlékeztetni fog rám.
Gyerünk, siess.
- Legyél jó lány, és remélem boldog leszel. - Köszönöm, Bessie. Viszontlátásra.
Viszlát, Jane.
Viszontlátásra, Mrs. Reed. Utálom magát és utálok mindent maga körül!
Soha nem látogatom meg, ha felnövök és soha nem fogom nénikémnek nevezni!
Ha valaki megkérdez, hogy bánt velem, azt fogom mondani, hogy maga gonosz, kőszívű és aljas.
Már a látványától is rosszul leszek!
Az iskolában lesz rajzórám
franciaórám, történelemórám és zeneórám,
és lányok százai, akikkel játszhatok.
És mi a neve az iskoládnak?
- Lowoodnak hívják. - Lowood?
Lowood.
Lowood Intézet
Tessék. Órák óta alszik.
Indulás, Bill.
Reggel, mikor felébredtem, az álmom Lowoodról szertefoszlott. Ez az iskola inkább egy börtönre hasonlított,
ahol Mr. Brocklehurst kérlelhetetlen rideg kegyetlensége uralkodott.
Tanulók, figyeljétek ezt a gyereket.
Még fiatal. Éli a leánykor szokványos formáját.
Semmi sem utal rá, hogy egy különc jellem lenne.
Ki hinné, hogy a gonosz máris talált benne
egy szolgát és egy ügynököt?
Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de így van.
Ezért vigyáznotok kell vele.
Legyen rossz példa, kerüljétek a társaságát,
rekesszétek ki a játékaitokból,
és ne beszélgessetek vele.
Tanárok, tartsák rajta a szemüket.
Alaposan mérlegeljék a szavait és kémleljék a cselekedeteit.
Büntessék a testét, hogy megmentsék a lelkét.
Kötelességem figyelmeztetni magukat, bár a nyelvem akadozik, amint kimondom,
hogy ez a lány, ez a gyerek, egy keresztény ország szülötte,
nem jobb a sok kicsi pogánynál, akik Brahmahoz imádkoznak
és Juggernaut előtt térdepelnek...
Ez a lány egy hazudozó.
Maradjon azon a széken. Senki sem szólhat hozzá a nap hátralevő részében.
A vacsorából hoztam neked.
Nem hallottad, mit mondott?
Megtiltotta, hogy hozzám szóljatok.
Gyerünk. Vedd el.
Nem vagyok rossz.
Esküszöm, nem vagyok.
- Viszont utálom őt. Utálom! - Nem helyes utálni az embereket.
Nem tehetek róla.
Azt hittem, az iskola egy olyan hely, ahol az emberek szeretnek engem.
Azt akarom, hogy az emberek szeressenek, higgyenek bennem és kedvesek legyenek hozzám.
Hagynám eltörni a kezem, ha azáltal valaki szeretne engem.
Vagy hogy egy ló megrúgjon vagy hogy egy bika felökleljen.
- Ne mondj ilyeneket. - De hagynám. Hagynám!
Edd meg a kenyered, Jane.
Ó irgalmas Gondviselés, ki jólétet adsz nekünk,
táplálsz minket a termékeny mezők gyümölcseivel,
hallgasd meg hát hálánkat ezért az evilági táplálékunkért,
bár a mennyei mannád által lesz szívünk még szilárdabb. Ámen.
Helen, hová vezet ez az út?
- Már mondtam neked. Bradfordba. - De Bradford után.
Derbybe, azt hiszem, Nottinghambe, és aztán Londonba.
Londonból Doverbe és át a tengeren Franciaországba.
És utána keresztül a hegyeken, majd le Olaszországba,
- és Firenzébe és Rómába és Madridba... - Madrid nem Olaszországban van, Jane.
Ez az út odavisz ennek ellenére.
Végigkocsizunk rajta egy nap, ha felnőttünk, Helen,
egy pompás négyesfogattal..
És olyan gyönyörű göndör hajam lesz, mint a tiéd.
És el fogom olvasni a világ összes könyvét
és zongorázni fogok és franciául beszélni, majdnem olyan jól, ahogy te.
- Megint álmodozol, Jane? - Óh, Dr. Rivers.
- El fogsz késni a vizsgálatról. - Ezúttal nem. Most megelőzöm.
Ah.
- Ah. - Ah.
Ah.
Ez a köhögés nem javul, Helen. Vigyáznunk kell vele.
- Ah. - Ah.
Köszönöm.
Rendkívül hidegen tartja az osztálytermeit, Mr. Brocklehurst.
Elvi kérdés, Dr. Rivers.
A célunk nem a test kényeztetése, hanem a lélek megszilárdítása.
Nehezen hinném, hogy egy csúnya köhögés elősegítené az üdvözülést,
ámbár én nem vagyok teológus.
Jó napot, uram.
- Ha megkockáztathatok egy véleményt, uram... - Ha érdekel a véleménye, majd tudatom!
Johnson, nagyon pimaszul tartod az állad. Húzd be!
Edwards, hányszor mondjam, hogy emeld fel a fejed.
Nem tűröm, hogy ilyen pózban álljál előttem.
Miss Scatcherd, hozza az ollót azonnal.
Megtudhatnám, mit jelent ez?
Szembeszállva ezen intézmény minden elvével,
miért engedik ennek a fiatal nőszemélynek, hogy bodorított frizurát viseljen?
- Az ő göndörsége természetes, uram... - Hányszor kell még mondanom, hogy
hogy nem a természethez idomulunk? Azt akarom, hogy ezek a lányok az isteni kegyelem gyermekei legyenek.
Kérem, uram, ne tegye ezt. Levághatja az enyémet, amennyire csak akarja...
Csend legyen! Szóval ez a szellem, uralkodik Lowoodban?
Először hiúság, és most lázadás.
Ennek véget fogok vetni.
Hiú.
Lázadó.
Dr. Rivers.
Ezt az olajt Helennek hoztam. Dörzsöljék be vele a mellkasát.
- Helennek? - Igen, aggódom a tüdeje miatt.
Beszéltem Mr. Br...
- Miért vannak azok a gyerekek kinn az esőn? - Mr. Brocklehurst utasítása.
- Vigye be őket azonnal. - Mit mondjak neki?
Hivatkozzon rám.
Engedelmével, Dr. Rivers, felajánlok egy újabb imát.
Mindenható Isten, nézz le erre a szánalmas vétkezőre
és add, hogy a testi gyengesége erősítse meg a hitét
és súlyosbítsa bűnbánatát.
Ámen.
A Gondviselés útjai kifürkészhetelenek.
A Gondviselés volt, aki kiküldte ezeket a szegény lányokat bőrig ázni?
A Gondviselés volt, aki a halálba küldte őt? Igen, a halálba, Mr. Brocklehurst.
Helen.
Helen?
Óh, annyira örülök. Dr. Rivers azt mondta...
- Féltem. - Én nem félek, Jane.
Helen.
Biztos fázol. Feküdj le és takarózz be.
Ne sírj, Jane.
Nem akarom, hogy sírj.
- Átmelegedtél már? - Igen.
Jó éjt, Jane.
Jó éjt, Helen.
Bárcsak ne... vágták volna le... a hajad.
Helen, ébren vagy?
Reggel van.
Helen!
Jane. Gyere, Jane.
Nem, itt akarok maradni. Helennel akarok lenni.
Helen nincs itt. Helen az égben van.
Jane, emlékszel mit mondasz az imáidban minden nap?
"Legyen meg a te akaratod. "
Azt hiszed, hogy Isten akaratát teljesíted, ha kétségbeesel?
Isten azt akarja, hogy a gyerekek bátrak és erősek legyenek.
Azt fogod csinálni, amit Isten akar?
- Megpróbálom. - Helyes.
Ne feledd, minél erősebben próbálod, annál jobban fog Isten segíteni. Menjünk vissza.
Nem akarok visszamenni az iskolába! Sosem fogok visszamenni! Megszököm...
Jane! Tudod, mi a kötelesség, ugye?
A kötelesség az, amit akkor is meg kell tenned, ha nem akarod megtenni.
Talán én sem akarok kimenni a hóviharban egy beteg gyerekhez, de tudom, hogy mennem kell
mert ez a kötelességem. Nos, mi a te kötelességed, Jane?
- Nem tudom. - De, tudod, Jane.
A szíved mélyén jól tudod - felkészíteni magad, hogy hasznos légy az életben.
Nem igaz?
És ki tud hasznos lenni. Egy tudatlan vagy egy művelt nő?
Igen. Te tudod erre a választ.
És hol tudsz műveltséget szerezni, Jane?
- Hol? - Az iskolában.
Pontosan. Tehát tudod, hogy vissza kell menned az iskolába
még ha csupán a gondolatától is kiráz a hideg. Nem igaz?
Azt hiszem, igaz.
Jól van, Jane. Remek.
LOWOOD INTÉZET Növendékek aktái
Jane Eyre Befogadva 1829 április 18
Megjelenés - ellenszenves Karakter - rossz
Igaz, voltak nehézségeink eleinte.
Egy nagyon csökönyös és gonosz gyerek volt. De Eyre velünk volt tíz évet,
és ez idő alatt megadatott nekem, hogy az üdvözülés ösvényére tereljem.
- Azt hiszem, látnunk kellene. - Ezt akartam önöknek javasolni.
Küldje be Eyret.
Nincs szükség emlékeztetnem az előnyeire annak,
ha egy régi tanítványunkat nevezünk ki tanárrá.
Egy kívülállónak kétszer annyi fizetést kellene adni.
Eyre, ez egy ünnepélyes pillanat.
Nem hittem, hogy a javíthatatlan gyerek, akit befogadtam ebbe az intézménybe
tíz rövid év alatt egy tanár lesz.
Igen. Egy tanár.
Ez egy megtiszteltetés, amit a felügyelők, a javaslatomra, magára ruháztak.
Az évi fizetése 20 guinea lesz.
Ebből tíz lesz a levonás a szállásra, kosztra egyházi oktatásra és mosodára.
A szolgálata az új félév első napján kezdődik.
Nem tartom fel tovább önöket, uraim.
Jó napot, uraim. Jó napot.
A posta, uram.
Elmehet, Eyre.
- Nem tudom elfogadni az ajánlatát, uram. - És miért nem, könyörgöm.
- Nem szeretnék Lowoodban maradni. - Ez hallatlan. Hálátlanság!
Miért kellene hálásnak lennem?
- Tíz év kíméletlenség és... - Csönd legyen!
Csökönyös, mint mindig is volt. Látom, szörnyen tévedtem magában.
És ha szabad kérdeznem, hová szándékozik menni?
- Ki a világba, uram. - Ki a világba?
Tudja, hogyan bánik a világ a nincstelenekkel, barátok és kapcsolatok nélkül?
- Nevelőnőként szándékozom elhelyezkedni. - Hogyan, ha szabad kérdeznem?
- Hirdettem egy újságban. - Óh.
És kétségkívül el van halmozva ajánlatokkal.
- Nem, uram. - És nem is lesz soha.
Nincs tehetsége, a lelkülete gonosz és fegyelmezetlen,
a megjelenése jelentéktelen.
Ostobaság egy ilyen állásról álmodozni.
Eyre, idefigyeljen.
Hajlandó vagyok szemet hunyni a hálátlan kitörése fölött, de figyelmeztetem,
ha kitart az ostobasága mellett, soha többé nem kap ilyen lehetőséget.
Elhagyom Lowoodt, uram.
Adja, Miss. Rendben.
Jane, nem minden fiatal nő képes egyedül nekivágni a világnak.
De ön tudja, hogy mi helyes, és hű fog hozzá maradni mindenáron.
- 40 fontot adok érte. - Nem. De ha guineaben ajánlja, az öné lehet.
Meg tudná mondani, van-e itt valaki Mrs. Fairfaxtől a Thornfield kastélyból?
Nincs tudomásom róla. Foglaljon helyet a kávézóban, majd megérdeklődöm.
- Ki ez a fiatal hölgy? - Nem tudom. Most érkezett a postakocsival.
Kérem, adja át tiszteletemet és kérdezze meg, csatlakozna-e hozzám egy pohár Madeirara.
Igen, uram.
Az úriember tiszteletét küldi, és kérdezi elfogadna-e egy pohár bort.
Óh, nem, köszönöm. Sohasem iszom bort.
- Eyrenek hívják? - Igen, Miss Eyre vagyok. Thornfieldből jött?
- Maga az új nevelőnő? - Igen, az vagyok.
- Ez minden csomagja? - Igen.
- Szólok Mrs. Fairfaxnek, hogy itt van. - Köszönöm.
Isten hozta, kedvesem.
Képzelem, mennyire kifárasztotta az út.
Mrs. Fairfax vagyok. Nahát, olyan a keze, mint a jég.
Jöjjön, elkísérem a szobájába.
Kellemes meleget csináltunk ott magának.
És Leah felmelegítette a lepedőt egy melegítő vassal.
Tudja, kedves, annyira örülök, hogy itt van.
Itt élni társaság nélkül, csak a szolgálókkal, nem valami vidám, higgye el.
Nem vagyok egy nagyvilági de csak a mészáros és a postás
jön ebbe a házba, mióta ez a zord idő beköszöntött.
Lesz szerencsém találkozni Miss Fairfaxszel ma este?
Miss Fairfaxszel? Óh, Miss Adélra gondol.
- Nem az ön lánya? - Óh, szó sincs róla. Adél francia.
Nekem nincs családom. Egyáltalán nincs.
Ez Mr. Edward szobája. Persze, külföldön van, de mindig készenlétben tartom a számára.
Ritkán látogat haza és mindig váratlanul.
Sokat utazik, bejárta a világot. Hát, ilyen ez a Mr Edward.
Mr. Edward? Ki az a Mr. Edward?
- Thornfield tulajdonosa, természetesen. - Azt gondoltam, hogy ez az ön háza.
Enyém? Dehogy, gyermekem. Én csak a házvezetőnő vagyok.
Thornfield Mr. Edward Rochesteré, és a kis Adél az ő gyámleánya.
És ez a szobája, drágám. Elég kicsi,
de azt gondoltam, hogy ez jobban fog tetszeni, mint valamelyik nagy homlokzati szoba.
Óh, ez nagyon szép.
Nem értem, hogy egy úriember, akinek ilyen háza van, miért olyan ritkán jön ide.
Különc. De meg fogja látni, Miss Eyre,
hogy Mr. Edward sok tekintetben különc ember.
- Jó éjt, drágám. - Jó éjt.
Bonjour, Mademoiselle, mamának is volt egy ilyen ruhája, Mademoiselle.
Csak ő sokkal szebben tudott táncolni.
Én is tudok táncolni. Akarja látni?
- Most? Rögtön? - Most úgy beszél, mint Monsieur Rochester.
Ő sohasem akarja.
Mais jamais.
Adélnak hívnak, ugye?
Tudod, hogy mire gondoltam, Adél?
Épp arra gondoltam, hogy az életemben még sohasem ébredtem ilyen boldogan.
- Tetszik, Mademoiselle? - Nagyon, Adél.
Rengeteg előkelő úr és hölgy látogatta a mamát.
És én táncoltam, vagy ültem a térdükön és énekeltem nekik.
- Szerettem. - És hol volt ez?
Párizsban. Mindig is Párizsban éltünk.
És aztán, mikor a mama a mennybe ment, jött Monsieur Rochester
és átvitt a tengeren egy nagy hajón, aminek volt egy füstölő kéménye,
és én tengeribeteg voltam.
Öt, hat és három.
- Kedveli Monsieur Rochestert? - Még nem találkoztam vele.
Ez az ő széke. Itt szokott ülni, bámulja a tüzet és így összehúzza a szemöldökét.
- Ennyire gonosz? - Kétszer ennyire.
Nem is tudom megmutatni, mennyire.
- De biztosan nagyon kedves hozzád. - Néha szép ajándékokat hoz.
De amikor mérges, az borzasztó.
És, Szűzmária, fogadj kegyedbe.
És áldd meg Monsieur Rochestert.
És add, hogy az emberek szeressék mademoiselle-t, hogy velem maradjon örökre.
Ámen.
- Segíthetek? - Álljon félre az útból.
Sajnálom, hogy megijesztettem a lovát.
Bocsánatkérés nem hozza helyre a bokámat! Feküdj, Pilot!
- Nos, mire vár? - Nem hagyhatom itt, míg nem látom, hogy képes lovagolni.
Ahogy akarja! Honnan jön?
Mr. Rochester házából, onnan lentről.
Ismeri Mr. Rochestert?
Nem, még soha nem láttam.
Maga nem egy cseléd.
Az új nevelőnő vagyok.
Óh.
Maga az új nevelőnő.
Na, adja ide az ostorom.
Köszönöm. Most legyen szíves félreállni az útból.
Vegye le a kabátját. Látni szeretné az új nevelőnőt.
- Ki? - Hát, Mr. Rochester, természetesen.
Hazajött hirtelen, minden értesítés nélkül, és milyen rossz hangulatban.
Volt egy balesete. Nem tudom, mit tegyek. Nem engedi, hogy doktort hívjak.
Óh, várjon, a főkötője.
Itt van Miss Eyre, uram.
- Nos, nincs nyelve? - Arra vártam, uram, hogy megszólítson.
Nagyon helyes. Legközelebb, ha lát egy lovast, ne fusson ki az útra, míg el nem halad.
- Biztosíthatom, hogy nem volt szándékos. - Talán nem volt szándékos.
Mindazonáltal fájdalmas volt.
Üljön le, Miss Eyre.
- Honnan érkezett? - A Lowood Intézetből, uram.
- Lowood? Az meg mi? - Ez egy jótékonysági iskola. Tíz évig voltam ott..
Tíz év? Maga elég kitartó lehet.
Nem csoda, hogy olyan, mintha megjárta volna a másvilágot.
El sem tudtam képzelni, hol tett szert erre az arcra.
Amikor összefutottunk a ködben, úgy éreztem, hiszek a tündérmesékben.
Majdnem megkérdeztem, maga babonázta-e meg a lovamat.
Igazából, még most sem vagyok biztos benne.
- Kik a szülei? - Nincsenek szüleim, uram.
- Az otthona? - Nincs otthonom, uram.
- Ki ajánlotta ide? - Hirdettem, és Mrs. Fairfax válaszolt.
És maga jött lóhalálában, hogy itt legyen időben, ledobatni engem a lóról.
Mit tanult Lowoodban?
- Zongorázni tud? - Egy kissé.
Természetesen. Ezt szokás felelni.
Menjen a szalonba!
Úgy értem, legyen szíves.
Bocsássa meg, a parancsoló hangomat. Megszoktam hogy azt mondom "tedd ezt"
és megteszik. Nem tudom a bevett szokásaimat megváltoztatni egy új lakó miatt.
Vigyen magával egy gyertyát. Hagyja nyitva az ajtót.
Üljön le a zongorához és játsszon valamit.
Elég!
Látom, Valóban csak egy kicsit tud, mint általában az angol diáklányok.
Talán valamivel jobban, mint néhányan.
De nem jól.
Jó éjt, Miss Eyre.
Jó éjszakát.
Milyen ember volt Thornfield ura - olyan öntelt, gúnyolódó és durva?
Ösztönösen úgy éreztem, hogy az ellenséges hangulatának a forrása a sors valamilyen kegyetlen fintora.
Rá kellett jönnöm, hogy ez valóban így volt és hogy a durva álarc mögött egy meggyötört lélek rejtőzik, finom, szelíd és kedves.
Grace! Mit képzelsz?
Már ezerszer megmondtam, hogy hallom, ahogy járkáltok a házban.
Túl nagy a lárma, Grace. Mondtam már korábban is.
Felzavartam, drágám? Annyira sajnálom. Beszélnem kellett Grace Pooleval.
Ő varrja a ruháinkat.
Nem teljesen tökéletes, de megcsinálja a dolgát.
Hogy jön ki Mr. Rochesterrel, drágám?
Mindig ilyen szeszélyes és nyers?
Nos, egy kicsit sajátos a vérmérséklete, belátom.
- Hát, ezt el kell neki nézni. - Neki miért jobban, mint akárki másnak?
Részben, mert ilyen a természete, másrészt mert nagy bánata van.
- Miféle? - Családi gondok.
Azt hiszem, ezért van, hogy ilyen ritkán jön Thornfieldbe.
Kellemetlen emlékeket ébreszt benne.
Jó éjt, drágám.
Jó éjt, Mrs. Fairfax.
Monsieur Rochester nem egy egyszerű ember, de a legcsodálatosabb ajándékokat hozza.
Nézze, Mademoiselle. Mademoiselle.
Látja, tökéletesen illik rám.
Egy balett ruha, épp olyan, amilyet a mama is viselt.
- Hát nem gyönyörű, Mademoiselle? - Gyönyörű, Adél.
Mindig viselni fogom, ha táncolok.
Miss Eyre.
- Je vous remercie mille fois, Monsieur. - Assez, ma petite. Assez.
Miss Eyre.
Nem szeretem a gyerekek fecsegését hallgatni.
Tudja, én egy mogorva vén agglegény vagyok,
és nem mulattat a selypítésük.
Ebben a házban nincs más lehetőség
mint egy naiv öreg hölgy locsogása, ami majdnem olyan rossz.
Úgy érzem ma társasági és társalkodó formában vagyok,
és azt hiszem, maga megfelelő társaság tudna lenni.
Zavarba hozott azon az első estén a könyvtárban, Miss Eyre.
Azóta jóformán meg is feledkeztem magáról, de ma szeretném jól érezni magam,
és csak azt tenni, ami kedvemre való.
Örülnék, ha többet megtudhatnék önről.
Üljön le, Miss Eyre. Nem, ne olyan távolra,
ide, ahová tettem.
Idébb egy kicsit. Még mindig túlságosan távol.
Nem látom önt anélkül, hogy elmozduljak ebből a kényelmes fotelból,
amire nemigen vágyom.
Ön tanulmányoz engem, Miss Eyre.
- Jóképűnek talál? - Nem, uram.
- Valóban? - Bocsásson meg.
Túl őszinte voltam. A válaszom egy baklövés volt.
Rendben van, de most tessék helytállni. Akkor fejtse ki.
A homlokom nem tetszik magának? Mit szól a fejemhez?
- Bolond vagyok? - Nem, uram. Szó sincs róla.
Azt mondhatjuk, hogy ez egy kedves ember feje?
- Nemigen, uram. - Helyes, kisasszony.
Nem vagyok egy kedves ember.
Habár hajdanán afféle... érző szívem volt. Elhiszi?
Hanem aztán a sors kegyetlenül elbánt velem, alaposan átformált,
és most azzal áltatom magam, hogy kemény vagyok, szívós, mint egy tömör gumilabda,
bár talán mégsem annyira kemény, egy kicsiny érzékeny ponttal a közepén.
- Maradt valami remény számomra? - Remény? Mihez, uram?
Ahhoz, hogy gumilabdából húsból és vérből való emberré alakuljak újra.
Nagyon zavartnak néz ki, fiatal hölgy.
És a zavart arckifejezés jól áll önnek.
Ezenkívül, legalább nem fürkészi az én arcomat.
Szótlan, Miss Eyre.
Makacskodunk?
Nem, mérges, és igaza van. Képtelen módon fogalmaztam.
A tény, és ezt egyszer s mindenkorra mondom, hogy nem akarom alárendeltként kezelni,
de én már nagyon sok tapasztalatot szereztem sok nemzet sok emberével
és bejártam a földet, míg ön az egész életét
egy csapat emberrel töltötte egy házban.
Nem gondolja, hogy ez feljogosít engem, hogy hatalmaskodó és parancsoló legyek?
Tegyen, ahogy tetszik, uram. 30 Fontot fizet nekem évente, hogy parancsolgasson.
30 Fontot? Ezt teljesen elfelejtettem.
Egyszóval ilyen üzleti alapon hajlandó néha szót fogadni nekem?
Nem, uram. Nem emiatt, hanem amiatt, mert elfelejtette, hogy az alkalmazottja vagyok
és úgy érdeklődött az érzéseim felől, mintha egyenrangúak lennénk.
Jó. Nos, akkor...
Elhagyhatom a megszokott viselkedési formát anélkül, hogy udvariatlannak gondolna?
Nem fogom soha összekeverni a közvetlenséget az udvariatlansággal.
A szándékos udvariatlanságot egy önérzetes ember viszont még fizetésért sem tűri el.
Ostobaság! Nincs olyan önérzetes ember a világon, aki jó fizetésért bármit el nem tűr.
- Hová megy? - Kezdődik Adél leckéje.
Nem, fiatal hölgy. Nem Adél miatt megy.
Azért, mert fél tőlem és el akar tőlem menekülni.
A jelenlétemben ön vonakodik boldogan nevetni és nyíltan beszélni.
- Vallja be, hogy fél. - Zavarban vagyok, uram,
de semmi esetre sem félek.
Hát nem gyönyörű, Monsieur?
Ugye, mama is így szokta?
Pontosan.
És egészen így bűvölte ki nadrágom zsebéből angol aranyaimat.
- És most táncolni fogok maguknak. - Nem fogsz. Felmész a gyerekszobába.
- De, Monsieur... - Tüstént!
Miss Eyre.
Nem fejeztem be a beszélgetést magával.
Miért néz így rám?
Azon gondolkodtam, bármennyi csapás is volt a múltjában,
nincs joga a gyereken bosszút állni.
Igaza van. Csak magamra gondoltam, a saját személyes emlékeimre és érzéseimre.
Tény, hogy a természet alapjában véve egy jó embernek szánt engem.
Egynek a jobbik fajtából, de a körülmények másként rendelkeztek.
Valaha olyan naiv voltam, mint ön. Igen, egy zöldfülű.
De a tavaszom mára elillant, és mit hagyott nekem?
Ezt a kis francia művirágot.
Elmehet, Miss Eyre.
Miss Eyre.
- Remélem, boldog lesz itt, Thornfieldben. - Én is remélem, uram.
Úgy gondolom.
Örülök neki.
Ki van ott?
Mr. Rochester!
- Kész. - Azt hiszem, valaki megpróbálta megölni.
Lépéseket hallottam az emeleten. Szóljak Mrs. Fairfaxnek?
Dehogy szóljon. Hagyja őt aludni.
Jöjjön és üljön le. Most itt hagyom.
Legyen csendben, mint egy kisegér.
Amikor kijött a szobájából, látott valamit?
Csak egy gyertyatartót a földön, és...hallottam egy ajtócsapódást.
- És valami mást? - Igen, olyan nevetés szerűt.
Nevetés szerűt?
Hallotta már korábban?
Van egy furcsa nő itt, Grace Poolenak hívják...
Úgy van.
Grace Poole.
Eltalálta.
Nos, majd megnézem, mit tehetek.
Addig is, ne szóljon senkinek erről.
Adél! Megfeledkeztünk a gyerekről.
- Szörnyen aggódtam. - Látja mi van nála?
Szegény kicsi Adél.
Megpróbálja vigasztalni magát a nyersességem ellen.
Ennek a gyereknek a tánc a vérében van és csontja velejéig kacér.
Valaha, szerencsétlenségemre szerelmes és féltékeny voltam.
A szerelem egy furcsa dolog, Miss Eyre.
Az ember tudja, hogy a nő értéktelen, szív, érzelem és lelkiismeret furdalás nélkül,
és mégis gyötrelmesen szenved, amikor megcsalják.
Legalább nekem megadatott az öröm, hogy golyót ereszthettem a riválisom tüdejébe.
- És a baba a táncszoknyában? - Azt mondtam Adélnak, hogy az anyja meghalt.
Az igazság nem ennyire megható. Adtam neki pénzt és kidobtam,
mire ő meglépett egy olasz festővel,
itt hagyva nekem, ahogy ő mondta, a lányomat.
Hadd kísérjem el a szobájáig.
Nos, Miss Eyre,
most, hogy tudja, ki a tanítványa -
egy francia táncosnő törvénytelen csemetéje -
feltételezem, közölni fogja velem, hogy keressek egy új nevelőnőt.
Adélnak olyan kevés szeretet jutott, meg kell próbálnom pótolni ezt.
Mindig vonzották a nem szeretettek és baráttalanok?
Ha megérdemlik.
És maga szerint, az én életem megérdemelné, hogy megmentsék?
Aggódnék, ha bajba kerülne, uram.
Megmentette az életem ma éjjel. Meg szeretném köszönni önnek.
Legalább a kezét hadd szorítsam meg.
Tudtam, hogy valahogyan, valamikor jót fog tenni velem.
- Jó éjt, Jane. - Jó éjt, uram.
Óh, Miss Eyre, hát nem szörnyű? Mind bennéghettünk volna az ágyunkban.
- Hová ment Mr. Rochester? - Millcoteben vendégeskedik.
Isten tudja, mennyi ideig lesz távol. Sosem lehet tudni Mr. Rochesternél.
Lehet, hogy egy nap vagy egy év vagy egy hónap.
- Mrs. Fairfax. - Igen, drágám?
Mondta önnek Mr. Rochester, hogy keletkezett a tűz?
Persze. Olvasott és elaludt a gyertyával. A függönyök lángra kaptak.
Miért kérdi?
Kíváncsi voltam, hogy a tűznek van-e valami köze Mr Rochester távozásához. Milyen összefüggés lehetne? Azt mondta ma reggel, hogy nyugtalan.
A ház, csak mivelünk egyedül, elviselhetetlenül nyomasztó számára.
Mit keres itt?
Senki sem jöhet fel ide. Megértette?
Senki.
Menjen le.
A torony titka volt, ami oly vadul elűzte, mikor már olyan közel kerültünk egymáshoz?
A tél tavaszba fordult és semmi hír nem jött, de én vigaszt találtam Adél boldogságában.
Nézze, Mademoiselle.
Amint megállnak a kocsik, legyenek készen, hogy lesegítsék az urak köpenyeit.
Drágám, annyira örülök, hogy visszajött. Mr. Rochester annyira nehéz természetű.
Leah. Leah, gyere velem, vezessük el a hölgyeket a szobáikba.
Képzelje, még azt sem mondta, hány vendéget fog hozni.
Csak azt mondta, "Készítse elő a legjobb szobákat és hozzon több szolgálót a fogadóból."
Jönnek, asszonyom.
Egy, kettő, három...
Óh, jaj. Legalább 15. Jóval több, mint amire számítottam.
- Ki az, aki Mr. Rochesterrel mellett lovagol? - Nos, ő Blanche Ingram, drágám.
Nem hallott Miss Ingramról és Mr. Rochesterről?
Ez egy egész régi szerelem.
Nem lennék meglepve, ha eljegyzés lenne a napokban.
Milyen gyönyörű lány, ugye?
- Hol van Miss Ingram fürdője? - Máris jövünk.
Adél, miért nem vagy a gyerekszobában?
- Mademoiselle, hadd nézzem. - Nem, drága. Útban vagy.
Mondtam már önnek, hogy Blanche kivetette a hálóját rá?
Nos, az úr nagyon romantikus, és rendkívül gazdag.
Mr. Rochester azt akarja, hogy vacsora után vigye Adélt a szalonba.
Kérem, küldje Adélt egyedül. Csak udvariasságból kér engem.
Ezt gondoltam én is, és mondtam neki, hogy ön nincs hozzászokva a társasághoz.
"Ostobaság," mondta. "Ha tiltakozik, megyek és magam hozom el. "
Természetesen, a legjobb ruháját kell viselnie, drágám.
Úgy gondolom, a feketét.
Tehát kettő madarat lelőttem, aztán két másikat a tartalék puskámmal.
Nos, talán jobb, ha az urakat most magukra hagyjuk a boraikkal.
Jönnek, Mademoiselle.
- Bonsoir, Madame. - Bonsoir. Hogy hívnak?
Adél.
Blanche, most már hagyja abba a flörtölést Mr. Rochesterrel. Jöjjön, angyalom.
Pompás parti, Sir George. Évente legalább 6 vagy 7 ezer.
- Milyen egy ragyogó pár. - Nagyon szerencsések, ugye?
Szép vállak, mi, Ned?
- Cantate come un angelo, mio tesoro. - Mr. Rochester, énekelhetek most?
- Azt hiszem, elég volt a zenéből. - Azt hittem, maga nem kedveli a gyerekeket.
- Nem is. Szedd a lábad, kicsi. - Akkor hol szedte föl?
Nem én szedtem föl, rám bízták
Gyanítom, van egy nevelőnője. Láttam vele egy személyt az imént. Elment?
Nem, még itt van, elbújva a sarokban.
Hallaná csak a mamát, mi a véleménye a nevelőnőkről.
Nevelőnők? Ne is beszélj nekem nevelőnőkről.
A gyötrelem, amit ezekkel a teremtményekkel kiálltam.
Az okosabbja utálatos, a többi meg hóbortos.
- Hogy van? - Nagyon jól, uram.
Miért nem jött oda hozzám beszélgetni a szalonban?
Nem akartam zavarni, mert el volt foglalva.
- Mit csinált, míg távol voltam? - Tanítottam Adélt, mint rendesen.
Igen, és még sápadtabb lett, mint volt.
Mi a baj?
Semmi.
Megfázott akkor éjszaka, mikor a tűz volt?
Nem, uram.
Menjen vissza a szalonba.
Túl korán távozik.
- Egy kicsit fáradt vagyok, uram. - Igen, és egy kicsit szomorú.
Mitől?
Nem vagyok szomorú, uram.
De igenis, szomorú.
Annyira szomorú, hogy még egy pár szó, és könnybe lábad a szeme.
Tessék, már itt is van, csillogó és áradó.
Ki az ördög az?
- Mr. Rochestert keresem. - Kit jelenthetek be, uram?
Mondja neki, Mr. Mason. Mr. Mason Spanish Townból, Jamaikából.
Igenis, uram.
Mason.
Spanish Town.
Azt szeretném, ha egy csendes szigeten lennék, csak önnel,
gondtól, veszélytől és szörnyű emlékektől távol.
Segíthetek, uram?
Ha segítségre lesz szükség, az ön kezében fogom keresni,
ezt megígérem önnek.
Jane, ha ezek az emberek most mind bejönnének ide, és leköpnének engem,
maga mit csinálna?
Kidobnám őket a szobából, ha bírnám.
És ha én mennék be közéjük,
és ők csak fagyosan végigmérnének,
és aztán mind faképnél hagynának engem,
akkor mi lenne?
Velük menne?
Magával maradnék, uram.
Hogy vigasztaljon?
Igen, uram.
Vigasztalnám, amennyire csak tudnám.
Edward.
Nem leszek olyan álszent, hogy azt mondjam szívesen látom ebben a házban.
Kövessen, Mason.
- Mi van? Mi történt? - A lárma erről jött.
- Hol az ördögben van Edward? - Itt van.
- Ugye, nem sérült meg? - Tegye ezt el. Ez nem jó lidércnyomásra.
- Lidércnyomás? - Az egyik szobalány sikoltozva ébredt.
A tanulság, ne egyél sajtos pirítóst vacsorára.
Nos, hölgyeim, fáradjanak vissza a szobáikba. Lady Ingram, mutatna jó példát?
Csalódott vagyok. Annyira szerettem volna látni, hogy Percy bácsi lelő egy rablót.
Nos, Blanche, ne legyen ennyire könnyelmű.
Jó éjt, Edward.
Édes álmokat, én bátor Blanchem.
- Jane, ébren van? - Igen, uram.
Akkor Jöjjön ki, csendesen.
Jöjjön erre és ne csináljon zajt.
- Nincs rosszul a vér látványától? - Nincs benne tapasztalatom.
Adja csak ide a kezét.
Nem hiányzik, hogy rosszul legyen.
Meleg és biztos.
Jane, amit látni fog lehet, hogy döbbenetes és rémítő
és összezavarja magát.
Könyörgöm, ne keressen magyarázatot.
Ne próbálja megérteni.
Akármi is a látszat, bíznia kell bennem.
Jane.
Itt fogom hagyni a szobában ezzel az úrral
amíg hozok egy sebészt.
Itassa fel a vért, ahogy én csinálom.
És ha magához tér, ne beszéljen hozzá semmi esetre sem. Ért engem?
Akármi is történik, ne mozduljon innen.
Akármi is történik, ne nyisson ajtót.
Egyik ajtót sem.
Fél órát adok arra, hogy a sebesültet bekötözze és leszállítsa.
- Edward, Végem van, félek. - Ostobaság. Vért vesztettél, ez minden.
Belém vájta a fogait, akár egy nősténytigris. Azt mondta, kiszívja a vérem.
Halgasson, Mason. Feledje el őt...
- Jane. - Igen, uram.
Menjen vegyen fel valamit. Menjen le a hátsó lépcsőn, nyissa ki az oldalátjáró ajtaját.
Ott várakozik egy kocsi.
Mondja a kocsisnak, hogy készüljön.
Egy percen belül lent leszünk.
Mason!
- Mondtam, hogy ne jöjjön fel ide! - Azt gondoltam, tehetek valami jót.
Azt gondolta. Azt gondolta!
Jöjjön, doktor, siessen. El kell innen vinnünk.
Olyan sokáig próbáltam eltitkolni.
Biztosra vehetem, hogy most nem sikerül.
Vigyázzon rá, doktor. Tartsa ott magánál, amíg teljesen fel nem épül.
- Edward... - Mi van?
Vigyázzanak rá. Ügyeljen, hogy olyan gyöngéden bánjanak vele, ahogy csak lehet.
Mindent megteszek, ami tőlem telik és megtettem és meg fogok tenni.
Jane.
Jöjjön ide egy kicsit, szívjunk egy kis friss levegőt.
A ház egy tömlöc, egy sír.
Itt minden üde és valódi,
és tiszta.
Szörnyű éjszakája volt, Jane.
Milyen sápadt.
Mr. Rochester, Grace Poole továbbra is itt fog élni?
Igen.
- Grace Poole maradni fog. - A múlt éjszakát követően is?
Ne kérjen magyarázatot. Csak higgyen nekem, amikor azt mondom, hogy megvan az oka.
Maga az én kis barátnőm, ugye?
Készséggel állok szolgálatára, uram, mindenben, amit helyesnek tartok.
Ha kérnék öntől valamit, amiről azt gondolja, hogy rossz, akkor mi van?
A kis barátnőm hozzám fordulna, nagyon nyugodtan és sápadtan, és azt mondaná:
"Óh, nem, uram. Ez lehetetlen. "
Igazam van?
Jane...
Azt akarom, hogy használja a fantáziáját.
Képzelje magát egy fiúnak, egy meggondolatlan, szertelen fiúnak,
akinek gyerekkorától fogva mindent megengedtek.
Képzelje el, hogy egy távoli, idegen országban van,
ahol elkövet egy rettenetes nagy hibát,
aminek következménye egész életére kihat, egész életét megmérgezi.
Kétségbeesve kóborol, üres érzéki örömökben akarja föllelni az elveszett boldogságot,
aztán...
hirtelen, a sors a megújulás esélyét kínálja...
és igazi boldogságot.
Van-e joga átugrania egy tisztán formai akadályt?
Mondja, Jane.
- Van joga? - Hogy tudnék válaszolni, uram?
Mindenkinek a lelkiismeretére van bízva.
Mi van, ha nem tud dönteni?
Ha attól fél, hogy talán szégyent hoz arra, amit becsben tart,
vagy elpusztítja azt, amit leginkább óvni kíván.
Óh, Jane. Nem átkoz, amiért megzavartam nyugalmát?
- Elátkozni önt? Nem, uram. - Kezet rá.
Milyen hideg a keze. Múlt éjjel melegebbek voltak.
Jane.
Virrasztana velem újra?
Bármikor, amikor hasznomat veheti.
Például,
az esküvőm előtti éjszakán, akkor is üldögélne velem?
- Meg fog házasodni, uram? - Valamikor. Miért ne?
Azt hiszi, senki sem akar engem? Téved. Nem ismeri ezeket a fiatal hölgyeket.
Talán nem csodálják a személyemet, de biztosíthatom, bolondulnak az erszényemért.
- Blanche? - Jó reggelt, Edward.
Voltaképpen meg kéne dorgálnom, hogy így eltűnt.
Egy illő házigazda szórakoztatja a vendégeit.
Blanche, mikor tanulja már meg? Sohasem voltam illő, és nem is leszek.
- Nagyon ügyes, partnerem. Pompás. - Köszönöm.
Edward, annyira örülök, a döntésének, hogy eljön holnap velünk Londonba.
- Döntöttem? Nem is tudtam. - Ez nagyon találó.
- Most mi legyen, Edward? - Lökje a piros golyót a felső lyukba.
- Edward, ez a személy magát keresi? - Uram, nem tudtam, hogy elfoglalt..
Jövök, Miss Eyre.
Biztos vagyok, hogy a hölgyek megbocsátanak nekem.
Nevelőnők, mama.
Elnézést, uram, de úgy halottam, hogy elmegy, és szeretnék egy ajánlólevelet kérni.
Ajánlólevelet? Mi az ördögnek akar egy ajánlólevelet?
- Hogy új munkát kapjak, uram. - Hm?
Én...
Említette, hogy meg fog házasodni.
Igen. És akkor mi van?
- Ez esetben, Adélnak iskolába kell mennie. - Hogy ne legyen a menyasszonyom útjában,
aki máskülönben túl erőteljesen lépne fel ellene?
Van valami igazság a javaslatában.
Adélnak, ahogy mondta, iskolába kell mennie, és magának meg az ördögbe. Így van?
Remélem nem, uram, hacsak nem az ördög az, aki válaszol a hirdetésemre.
Azt akarja mondani ezzel, hogy hirdetett?
- Még nem, uram, de fogok. - Semmi ilyet nem fog tenni.
Majd ha eljön az idő, hogy új állása legyen, én szerzek egyet önnek. Megértette?
Igenis, uram. Viszontlátásra, Mr. Rochester.
Viszontlátásra, Miss Eyre.
Jane.
Ennyi az egész? Ettől többet vártam.
Ez száraz és barátságtalan volt.
Nem csinálna többet, minthogy csak azt mondja viszontlátásra?
Nos, én...
kezet fogok önnel, uram.
Óh, kezet fog velem.
Viszlát, Jane.
Ez egy gyönyörű hely, a maga Thornfieldje.
Egy börtön, ami megfelel a céljának.
- Börtön? Dehogy, ez egy édenkert. - Huh!
Habár, ha valaki itt él, annak kell egy ház Londonban is, ugye?
Kétségtelenül. És egy lakás Párizsban, egy villa a Földközi-tengernél.
Ez pompás. De Thornfield mindig itt lenne ahová visszavonulhat a világtól.
- A béke és... a szerelem szigete. - Szerelem? Ki beszél szerelemről?
Egy fickónak nem kell más, csak a szórakozás,
egy ház tele nőkkel akik hébe-hóba elszórakoztatják,
közben fürkészik a szíve rejtelmeit.
Ha van szíve. És néha elgondolkodom, hogy önnek van-e valójában.
Tettem valaha is valamit, hogy azt higgye van? Ha igen, az akaratlan volt.
- Sohasem komoly? - Sohasem vagyok az, kivéve, ha eszem.
- Ön felháborítóan nyers tud lenni olykor. - Tudok egyáltalán más is lenni?
Tud-e? Eljöttem volna Thornfieldbe, ha nem tudna?
Ez egy nagyon lényeges kérdés. Eljött volna, vagy nem?
Nézzük a tényállást.
Először is, Mr. Rochester felháborítóan nyers és csúnya mint a bűn.
- Edward, Én... - Várjon. Megismétlem, csúnya mint a bűn.
Másodszor, flörtöl, de óvatos, soha nem beszél szerelemről.
Jóllehet - ez a harmadik pont - Lady Ingram elszegényedett,
ellenben a visszataszító Mr. Rochesternek évi biztos 8.000 jövedelme van.
Mindezeket nézve, milyen hozzáállást lehet elvárni Miss Blanchetól?
Az élettapasztalatom szerint gyanítom, hogy nem vesz tudomást a nyersességről,
mindaddig, amíg Mr. R. nincs biztosan behálózva. Ennyire egyszerű.
- Még sohasem voltam ennyire megalázva. - Megalázva?
Megtiszteltem azzal, hogy teljesen őszinte voltam.
Mr. Rochester, ön durva és faragatlan.
Azt hittem, elment.
Meggondoltam magam. Vagyis inkább az Ingram család gondolta meg magát.
Miért sír?
Arra gondoltam, hogy el kell hagynom Thornfieldet.
Nagyon szívébe zárta azt a csacsi kis Adélt,
meg az egyszerű öreg Fairfaxt. Szomorú, hogy megválik tőlük?
- Igen, uram. - Sajnos, az élet mindig ilyen.
Épp hogy megszokott valahol, máris mennie kell.
Ahogy mondtam, mire indulni kell, útra készen leszek.
Most itt az idő.
Akkor ez... ez már eldöntött?
Minden el van döntve, még az ön jövője is.
- Talált nekem egy helyet. - Igen, Jane, találtam. Írország nyugati részén.
Úgy gondolom, szeretni fogja Írországot. Ott olyan jólelkű emberek élnek.
Az nagyon messze van, uram.
Mitől, Jane?
Angliától és Thornfieldtől.
Nos?
És öntől, uram.
Igen, Jane. Messze van. Ha ön elmegy oda, talán soha nem látom többé.
Ugye, jó barátok voltunk, Jane?
- Igen, uram. - Néha még a jó barátoknak is el kell válniuk.
Használjuk ki az időt, ami maradt nekünk.
Üldögéljünk itt békésen.
Még akkor is, ha soha többé nem ülhetünk újra itt.
Néha egy furcsa érzésem támad ön iránt, Jane.
Különösen, ha közel van hozzám, mint most.
Olyan, mintha egy zsinór indulna ki
valahol a bal bordám alól, ami szorosan és kibogozhatatlanul össze van kötözve
egy másik zsinórral, amely meg a ön bordájához nőtt.
És ha el kell válnunk,
ez az összekötő zsineg elpattan és...
és az a nyugtalan képzetem van, hogy akkor én belül vérezni fogok.
Ami önt illeti, el fog felejteni engem.
Soha nem fogom, uram. Ezt jól tudja.
Látom a kényszerűségét, hogy menjek, de ez olyan, mint a halál kényszerűségét látni.
Hol látja ezt a kényszerűséget?
- A mennyasszonyában. - Milyen mennyasszony? Nekem nincs.
De lesz.
Igen, lesz.
Lesz.
Azt hiszi itt tudnék maradni, úgy hogy többé semmit sem jelentek önnek?
Azt hiszi, hogy mert egyszerű vagyok, szegény és csúnya, se lelkem, se szívem nincsen?
Nekem éppen úgy van szívem és lelkem, mint önnek.
És ha a mindenható szépséggel és gazdagsággal áldott volna meg,
akkor most ön éppen olyan nehezen tudna megválni tőlem, mint...
mint amilyen nehezen válok meg magától én.
- Kibeszéltem a szívem, most engedjen. - Jane.
Jane, maga egy különös...
szinte mennyei jelenség,
akit őrülten imádok.
- Ne komédiázzon. - Nem szeretem Blanchet. Ön az, akit akarok.
Válaszoljon, Jane. Gyorsan. Mondja, "Edward, hozzá megyek magához."
Mondja, Jane. Mondja.
Le akarom olvasni gondolatait az arcáról.
Gyorsan. Mondja, "Edward, hozzá megyek magához."
Edward, hozzá megyek magához.
Isten bocsásson meg nekem.
Minden kételyem és minden sötét árny Thornfield felett eltűnt - darabokra tört, mint a kettéhasított gesztenyefa.
Szerettem és szerettek. A napfényben a szerelem beteljesedésére vártam.
- Jane, mit csinál? - Tanítom Adélt, mint általában.
Megváltozott az égbolt és a Föld, és ön tanítja Adélt tovább, mint általában?
Mi a baj ezzel?
Mert el fogom venni Mademoiselle-t és elviszem a holdra,
és keresek egy barlangot, és Mademoiselle velünk fog élni örökre. Egyetértesz?
Monsieur, senki sincs, akit jobban el tudnék képzelni önhöz, még Mrs. Fairfax-t sem.
- És ebből, és egy hosszú bíbort. - Mondom, hogy sosem viselek...
És egy hosszú bíbort, és néhány arany selyem szálat.
Hölgyem, fél guinea a jutalékom. Az 55 és fél. Isten áldja.
- Menjen innen, néném! - Megjósolom a csinos hölgy jövőjét.
A csinos hölgy hozzám fog jönni és mi magunk fogjuk csinálni a jövőnket.
Mrs. Edward Rochester "Ariadne" gőzössel Genoába
Mindkettőjüket felszólítom,
és úgy válaszoljanak, mint a végítélet napján,
amikor minden szív titka fel lesz tárva,
hogy ha valami olyan akadályról tudnak,
amely útjában áll a törvényes házasságnak,
azt haladéktalanul közöljék,
mert biztosak lehetnek, hogy mindazok,
akik Isten igéi ellenére kötnek házasságot,
nem Isten által köttetnek,
és az ő házasságuk nem törvényes.
Edward Rochester,
akarod-e ezt a nőt hites feleségednek?
Egy pillanat, kérem.
Ennek a házasságnak törvényes akadálya van.
- Folytassa a szertartást. - Nem folytathatja.
Mr. Rochester házasember. Felesége él.
- Ki maga? - A nevem Briggs. Jogi képviselő vagyok.
Mr. Mason!
"1824 október 20-án,
"Edward Rochester Thornfield Hallból feleségül vette Bertha Masont
"a Szent Mária templomban, a Jamaikai Spanish Townban.
A házassági okirat megtalálható ezen templom nyilvántartásában."
Ez az igazság, esküszöm! Ő most Thornfieldben lakik.
Magam is láttam őt ott. A fivére vagyok.
Atyám, csukja be a könyvét. Itt ma nem lesz esküvő.
Ehelyett mindegyikőjüket meghívom a házamba, hogy találkozzanak Grace Poole páciensével.
A feleségemmel.
Mars innen, mindenki!
Nem kell a gratuláció!
Tizenöt évvel elkéstek!
Hát ez a feleségem, uraim.
Őrült, és leszármazottja egy őrült családnak,
akihez az egyház és a törvény hozzáláncolt örökre, a válás reménye nélkül.
Ő az, akit szeretnék.
Ez a fiatal lány, aki komolyan és csendesen áll itt, a pokol kapujában.
Nézzék a különbséget,
és ítélkezzenek felettem.
Jane.
Még csak nem is ismertem. 19 évesen Spanish Town-ban vettem el
egy nőt, aki már előtte elcsábított.
De én elvettem, otromba, hitvány, vaksi tökfilkó voltam.
Jane, hallgasson meg.
Nagyon szenvedtem, hogy elvettem egy nőt, aki egyszerre gátlástalan és
és szemérmetlen.
Néztem a kicsapongásait, amik végül az őrületbe kergették,
aztán visszahoztam Angliába, Thornfieldbe.
Jane, én megtettem mindent amit Isten és ember elvárt tőlem.
Aztán elmenekültem erről a helyről hogy találjak egy nőt, akit szeretni tudnék
ellentétben a fúriával, akit itt hagytam.
És mit találtam? Egy francia táncosnőt, egy bécsi kalaposnőt,
egy nápolyi grófnőt aki az ékszereket kedvelte.
Visszajöttem Angliába,
lovagoltam Thornfield felé.
Valaki sétált a holdfényben. Egy idegen kis tündérszerű teremtmény,
aki megijesztette a lovam, aztán odajött és higgadtan segítséget ajánlott nekem.
Segítségre szorultam, és az ő keze által.
És ő segített.
És aztán, aznap késő este, emlékszik, Jane?
- Mondja, hogy emlékszik. - Emlékszem.
Bejött abba a szobába.
Milyen félénk volt.
És mégis milyen készséggel és nyíltan válaszolt a kérdéseimre.
És aztán rám mosolygott.
Abban a pillanatban tudtam, hogy megtaláltam önt.
Jane, meg tud nekem bocsátani?
Megbocsátok önnek.
És még mindig szeret?
Szeretem, teljes szívemből. Kimondom, mivel ez az utolsó alkalom.
Úgy érti, elválnak az útjaink?
Maradjon velem, Jane. Senkinek sem ártanánk.
Magunknak ártanánk.
Olyan kínzó lenne szeretni engem? Igen?
Megmarkolhatnám a kezeimmel...
de a lelke mégis szabad maradna.
Jane.
- Elmegy? - Elmegyek, uram.
Nem lesz a vigaszom,
a megmentőm?
A mély szerelmem,
a kétségbeesett könyörgésem...
Semmit sem jelent önnek?
Isten áldja, kedves gazdám.
- Isten óvja a bajtól és a rossztól. - Jane.
Jane!
Jane.
Mentem a semmibe. Sehová sem kellettem. Ajánlások nélkül nem tudtam elhelyezkedni.
Megismertem az éhezést és a védtelen éjszakákat. Végül a régi emlékek, inkább mint az akarat, visszahúztak Gateshead Hallba
...Bessiehez, aki hajdan jóságos volt hozzám.
- Bessie. - Igen, Bessie vagyok.
Ha munkát keres, senkinek nem tudunk munkát ajánlani mostanság.
Rosszul néz ki, leányom. Ha fázik, nyugodtan üljön le a tűzhöz.
Üljön le, leányom.
Honnan... honnan szerezte azt a melltűt?
Maga adta nekem, Bessie.
Jane!
Jane Eyre! Egy ifjú hölgy. Olyan pöttöm vagy, akár egy söprűnyél.
Óh, Miss Jane.
- Ez a te szegény nénikéd. - Ne mondja meg, hogy itt vagyok.
És John unokafivéremnek se.
John úrfi már nincs itt.
Amint nagykorú lett, Londonba ment.
Szerencsejáték, az volt az oka. Ezreket és ezreket adott az anyja neki.
A ház nagy részét be kellett zárnia és elküldeni a szolgálókat,
de még akkor is pénzért gyötörte őt.
Aztán, a múlt nyáron,
öngyilkos lett, Miss Jane.
Felakasztva találtak rá, a kártyák az asztalon, ahol előző éjjel játszottak.
Amikor közölték az asszonyommal, szélütést kapott.
Olyan zavaros lett az elméje.
- Maga az, Bessie? - Igen, asszonyom.
Ki maga?
Menjen el.
Jane vagyok, Reed néni.
Jane Eyre.
Jane Eyre?
Senki sem tudhatta, mennyi gondom volt azzal a gyerekkel.
Kicsi nincstelen kölyök.
A szegényházban kellett volna lennie.
Jane.
Jane Eyre.
Óh!
Óh, ne hagyj el, Jane.
Kérlek, ne hagyj el.
Nem fogom elhagyni.
Óh...
Óh.
Óh, nem, uram. Az asszonyom nem tud senkit fogadni. Beteg.
Az unokahúga, Miss Eyre, iránt szeretnék érdeklődni.
- Várna egy percet, uram? - Köszönöm.
Köszönöm.
- Egy úr szeretne találkozni veled, Miss Jane. - Óh, senkivel sem akarok találkozni.
Na, ne légy ostoba. Nem élhetsz teljesen bezárkózva.
Majd én maradok az asszonyommal. Szedd a lábad. Vár.
- Jane! - Honnan tudta, hogy itt vagyok?
Nem tudtam. Kerestem.
Érdeklődtek ön felől a minap.
Nem sokáig maradt azon a helyen, ahová ment, ugye? Nem tetszett?
Mi történt?
El kellett jönnöm.
Bocsásson meg. Nem tartozik rám.
Ennek ellenére, kötelességemnek érzem hogy e levél felől tudakozódjam.
Egy millcote-i ügyvédtől jött.
Azért nekem írt, mert engem nevezett meg kapcsolattartónak, amikor Thornfieldbe ment.
Ugye, az Millcote közelében van? Egyik ügyfele az ön holléte iránt érdeklődik.
Tudja, ki érdeklődik ön után?
Jane, ha nem akar tovább beszélni velem erről, akkor nem fogok.
- Köszönöm, Dr. Rivers. - Önön múlik, mit mondjak.
Vagy inkább azt szeretné, hogy egyáltalán ne válaszoljak?
1 font a licit. 25 shilling. Ez sokkal jobb. Köszönöm, uram.
27 és 6. 30 shilling. 35.
Valaki többet 35-nél? 2 font a licit.
2 fontnál járunk. Gyerünk, gyerünk... Magáé, Bill.
Kedves Mr. Brocklehurst, Meg szeretném kérdezni
Jane.
Egy meggyötört lélek jajkiáltásának tűnt, egy könyörgés, olyan zilált és
sürgető, hogy tudtam mennem kell, és gyorsan kell mennem.
Amikor megtudtam, mi történt vele, amikor még egyszer láttam azt a meggyötört arcot, akkor döntöttem.
Ő volt, aki ezt tette, Miss Eyre.
Leütötte Grace Poolet, amikor aludt,
és aztán felgyújtotta Thornfieldt.
A nevetésére ébredtem fel
A gyerekszobába rohantam, beburkoltam Adélt egy kendőbe és lehoztam.
És amikor kiértünk az udvarra,
újból hallottam a nevetését.
Felnéztem, és ott volt a tetőn,
nevetett és a karjaival integetett az oromzat fölött.
Mr. Edward meglátta őt, amikor kijött.
Egy szót sem szólt, csak rögtön visszament a házba, hogy megmentse őt.
A ház ezen oldala teljesen lángokban állt.
Füst volt mindenütt, aztán kitisztult,
és hirtelen megláttuk Mr. Edwardot a nő mögött az oromzaton.
A nő szintén meglátta őt.
Közeledett felé, hogy lesegítse.
Teljesen mozdulatlanul állt egy pillanatig,
és épp amikor úgy tűnt, hogy eléri őt, egy irtózatosat sikoltott
és elszaladt tőle a peremig.
A következő pillanatban előttünk feküdt a kövezeten összeroncsolódva.
Halott volt, Miss Eyre.
Mr. Edward?
A nagy lépcső leszakadt, amikor jött lefelé.
- Mrs. Fairfax? - Igen, uram.
Mi a fenét csinál a ház ezen részében?
- Adél vár a vacsorájára. - Igen, uram.
Gyere, Pilot.
Ki van itt?
Ki maga?
Visszajöttem, uram.
Edward, Edward.
Az ő tökéletes ujjai.
A kicsi lágy ujjai.
A haja.
A kis finom arca.
- És az ő szíve is, Edward. - Jane.
Amit most érezhet, csak puszta szánalom.
- Nem kérek a szánalmából. - Edward.
Nem vesztegetheti az életét egy emberi roncsra.
Ön fiatal és üde. Menjen és házasodjon meg.
Ne küldjön el. Kérem, ne küldjön el.
Azt hiszi, el akarom engedni?
Jane!
Ahogy a hónapok teltek, újból képes volt látni a lángot,
valamint érezte a melegét.
Először a nap ragyogását látta,
Utána a hold gyenge tündöklését, és végül az esthajnalcsillagot.
És aztán egy nap, mikor az elsőszülöttünket a kezébe adták,
láthatta, hogy a fiú az ő szemeit örökölte, mint amilyen hajdanán volt -
nagy, ragyogó és fekete.
subtitles by mantu