"Gázláng"
LONDON STANDARD REJTÉLY A THORNTON SQUARE-EN
MÉG SZABADON A FOJTOGATÓ
Álljanak hátrébb!
Ne, Paula! Ne nézz vissza!
El kell felejtened, ami itt történt.
Ezért utazol Itáliába, Signor Guardihoz.
Ő volt a nénikéd legjobb barátja, és mostantól a tiéd is.
Lehet, hogy Signor Guardi belöled is nagy énekest farag, mint öbelöle.
Nem azt szeretnéd?
A jövöre kell gondolnod, drágám, nem a múltra.
MAESTRO GUARDl - Énektanár
Nem! Nézze! Egy pillanat, signorina!
Ennek semmi értelme! Paula, maga nem koncentrál!
Nem az éneklésen jár az esze.
Éveken át keményen dolgozott. Mi ütött magába?
Ez az opera tragédia, signorina! Úgy látom, képtelen megérteni.
Sosem énekelte a nagynénje Luciát?
Maga pont olyan, mint ö.
De nem úgy énekelek. Tudom.
Signor Guardi, beszélhetnénk komolyan?
- Nagyon komolyan. - Maestro!
Tíz perc múlva lejár az óra.
Ha nem folytatják, szeretnék elmenni.
- Jól van, Signor Anton. - Köszönöm! Jó napot, signorina!
Nos, mi az, amit komolyan el akar mondani nekem?
"Nagyon komolyan"!
Signor Guardi, én megpróbáltam. Keményen dolgoztam, de semmi értelme.
- Nem elég jó a hangom, igaz? - Nem csak a hangjával van baj.
A szívét sem adja bele az éneklésbe.
Ahányszor eljön, egyre boldogabbnak látszik és rosszabbul énekel.
Mondja, Paula, maga szerelmes?
Igen. Ez olyasvalami, ami még sohasem történt velem,
amire sohasem számítottam,
de hirtelen semmi más sem létezik,
még a zene sem, ami pedig annyit jelentett számomra.
Igaza van. Elkalandoztak a gondolataim, miközben énekeltem.
Túl boldog vagyok. Ezért mondta,
hogy a tragédiát nem vagyok képes megérteni.
Sajnálom. Kegyetlenség volt részemröl,
kegyetlen és igazságtalan.
Volt egy igazi tragédia az életében,
ami igen mélyen érintette.
De most itt az alkalom, hogy elfelejtse a tragédiát, gyermekem.
Ragadja meg! Szabaduljon meg a múlttól,
és felejtse el az éneklést is egy idöre! A boldogság jobb a müvészetnél.
Drága Maestro, mióta ö meghalt, senki sem volt ilyen kedves hozzám.
Találkozhatok a férfival, aki elveszi tölem a tanítványomat?
Természetesen.
Randevúja van vele!
Mihelyt vége az órának, rohan hozzá!
Féltékeny a zenére, az órákra, amelyeket töle távol tölt el?
Drága Maestro,
nem tudom, mikor találkozunk megint.
Köszönöm!
- Elmondta neki? - Ő mondta nekem. De nem sejti, ki az.
- Mit mondott? - Hogy válasszam a boldogságot.
És így tesz? Most? Miért habozik még, Paula?
De nem is ismerem magát. Semmit sem tudok magáról.
Én sem magáról, de el akarom venni.
- Fél talán? - Azt hiszem, egy kicsit.
- Tölem? - Dehogy!
Magától nem, csak a boldogságtól.
Nem ismerem, úgy érzem, nem bízhatom benne.
Idö kell, hogy hozzászokjam a gondolathoz.
Annyi idöt kap, amennyit csak akar. Már hosszú ideje várok.
Vár? Hiszen csak két hete ismerjük egymást.
Egész életemben erre vártam. Még várhatok egy kicsit.
De nem lesz könnyü várni, türelmesnek lenni, ha naponta látom.
Nekem se lesz könnyü.
- Jobb lesz, ha elmegyek. - Elmegy?
Egy hétre egyedül, csak egy hétre,
hogy tudjam, mit csinálok, hogy biztos legyek benne.
- Hova megy? - Gondoltam, fel a tavakhoz.
- És mikor utazik el? - Arra gondoltam, holnap.
- Holnap? - Az túl korai?
Nem, minél korábban megy el, annál hamarabb jön vissza.
De amíg távol van, egy percre se feledje, hogy itt várok magára,
és szeretem magát.
Drágám!
Uramisten! Te magasságos!
- Olyan izgalmas! - A könyve?
Igen. Egy lányról szól, aki hozzámegy a férfihoz, és képzelje!
- Hat feleségét temette már a pincébe. - Az jó sok!
Igen, és csak a 200. oldalnál tartok, biztos lesz még több is.
- Csodás könyv! - Hátborzongatónak tünik.
Igen. Sajnos, néha odavagyok egy jó kis gyilkosságért.
A bátyám úgy hív: "Vérszomjas Bessie."
- Vegyen kekszet, drága! - Köszönöm.
Emésztést elösegítö keksz. Kellemetlen név, nem?
Én csak "eme keksz" -nek hívom.
Sosem utazom nélküle.
- Maga nem angol, ugye? - Nem.
De ott nöttem fel. A néném Londonban élt.
- Most is oda tart? - Nem. A Comói-tóhoz.
- Egyedül? - Igen, egyedül.
- Okos dolog az? - Nem hiszem, hogy bajom esne.
Én Londonba megyek. Muszáj ott lennem tavasszal.
A sáfrányok, a nárciszok és a tulipánok!
Olyan szépek a parkok tavasszal!
Mindennap üdvözlöm a virágaimat a Thornton Square-en.
- A Thornton Square-en? - Igen, ott lakom, a 16-ban.
Ismeri?
- Ismerem a Thornton Square-t. - Ismer is ott valakit?
- Ismertem. De már nem. - Vajon ki lehetett az?
Szinte mindenkit ismerek, aki ott lakik.
Rém barátságos népek, folyton beugrunk egymáshoz.
- Hányas szám alatt laktak az ismerösei? - Sajnos, nem emlékszem.
Tudja, volt ott egy igazi gyilkosság!
Igen, hallottam róla.
Sajnos, még mielött odaköltöztem, ami egy évvel ezelött volt.
Tíz éve történt, a 9-esben, Alice Alquist, a híres énekesnö.
- Vegyen még egyet, drága! - Köszönöm, nem.
Nagyon rejtélyes eset volt! Sosem derítették ki, ki tette.
Az indítékot se tudják.
Sokszor próbáltam bejutni a házba.
Szerintem olyan izgalmas! Nem? Érti, csak hogy lássam!
Minden úgy maradt.
Semmi sem változott...
- az összes bútor meg minden... - Azt hiszem, most futunk be Comóba.
Valóban.
- Várja magát valaki? - Nem.
- Vigyázzon magára, jó? - Vigyázok. Viszlát!
Viszlát! Látogasson meg Londonban, ha arra jár!
Thwaites a nevem, Miss Thwaites.
Megmutatom az ablakot a 9-esen, ahol történt.
Az ablakomból odalátni.
- Ugye nem dühös rám? - Dühös?
Ha nem lett volna itt, én üzentem volna magáért.
Gyere, nézd a hajnalt!
Nem fázol így? Miröl álmodtál?
- A közös életünkröl. - És milyennek látod?
Láttam a sok-sok helyet, ahol együtt leszünk.
Szép helyek, mint ez.
Én is a közös életünkre gondoltam, csak zenében képzeltem el.
- Amit meg akarok komponálni. - Igen? Mit?
Az egészben árad a boldogság. A hajnalt akarom éreztetni.
- Ezt a hajnalt. - Igen.
Amikor felkel a nap, és így megvilágítja a hajadat.
Nem tudom, milyen lesz a vége. Tán véget sem ér, amíg élek.
- Mikor kezded el? - Nemsokára,
a nászutunk után,
amikor letelepszünk valahol, a saját otthonunkban.
- Hol? - Hol szeretnéd, hogy éljünk?
- Nem gondolkodtam ezen. Talán Párizsban. - Párizsban?
Vagy Rómában? Mit szólnál Londonhoz?
Londonhoz?
Paula, ha nem nevetsz ki, szeretnék elmondani valamit.
Nem nevetlek ki. Mi az?
Egy ötlet, egy buta ötlet, ami évek óta foglalkoztat.
Egyszer Londonban jártam télen.
Úgy tünt, nincs még egy város a világon,
amely hidegebb a hajléktalannak,
de melegebb tud lenni annak, akinek van otthona.
Hogy vágytam egy saját otthonra...
egy ilyen csendes kis házra egy kis londoni téren,
egy asszonnyal, akit egy nap szeretni fogok!
Nem telepedhetnénk le Londonban? Ha nem is egy térre nézö házban...
Paula, miért nézel így?
- Mert van egy térre nézö ház. - Miféle ház?
Thornton Square 9.
- Ő hagyta rám. - Ő?
Vagyis Alice Alquist?
Az édesanyám húga volt. A mamám meghalt, amikor megszülettem.
Nem tudok semmit sem róla, sem az apámról.
Mindig a nénémmel éltem, mintha az ö gyereke volnék.
Azután, ami történt, sohasem tértem vissza.
Az a ház elöjön néha az álmaimban,
a rémségek háza!
Különös!
Nem álmodtam róla azóta, hogy téged ismerlek.
Nem félek azóta, hogy ismerlek.
- Nem félsz? - Nem.
Éveken át féltem valami megnevezhetetlentöl,
mióta ö meghalt.
Te kiüzted belölem a félelmet.
Ha ez igaz lenne, nagyon boldoggá tenne.
Igaz. Békére leltem azáltal, hogy szeretlek.
- Veled azt a házat is elviselném. - Ne, Paula, szerelmem!
- Ezt sosem kérném töled. - Igen, teljesül az álmod.
Meglesz a térre nézö házad.
Jó reggelt, nárciszok! Jó reggelt, tulipánok!
Percy! Tessék, drágám.
Mit csinál, jóember?
Kinyitom a vizet a 9-esben, hölgyem.
A kilencesben? Miért?
Ez az utasítás, hölgyem.
Végre beköltözik valaki annyi év után!
Én aztán nem laknék itt!
Szóval, nem laknék itt, de szívesen bekukucskálnék.
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
- Késtünk? - Dehogy? Egy perce érkeztem.
- Jó reggelt, Mr. Anton! - Jó reggelt!
Maga az! Nem emlékszik rám?
Itáliában a vonaton a múlt hónapban! Eme keksz!
De, persze!
Csak nem a kilencesbe jött lakni?
De.
Ne várassuk Mr. Mufflint!
- Sajnálom, mennem kell. Talán... - Felhívom, mihelyt berendezkedtek.
Az ott a házam, a rózsaszín függönyös.
Viszontlátásra, addig is!
Viszlát! Úgy örülök, hogy szomszédok leszünk!
Én is.
A zárat meg kell olajozni.
Ha tehetek még valamit, csak szóljanak! Jó napot!
- Jó napot! - Jó napot, Mr. Anton!
Nos, Paula...
- Ez az ebédlö? - Igen.
Van mögötte egy kis dolgozószoba.
- És odafent van a nappali? - Igen.
Gyere, Paula! Ne állj ott az ajtóban!
Meggyújtanád a gázlángot?
- Gregory! - Nagyon csinos szoba!
Igen, de újra így látni...
Emlékszem az estélyekre, minden csupa virág volt, csupa fény!
Csodás idök lehettek!
Most minden olyan halott!
Az egész a halál leheletét árasztja.
Tessék! Egy pillanat, és friss lesz megint.
Itt tartotta a kincseit.
Amiket a világkörüli turnéin gyüjtött össze.
- Betört az üvege. - Aznap este tört be.
Mindent felforgattak, de semmi sem hiányzott.
Kívülröl tudom a történeteket.
Nagy élvezet volt, amikor kinyitotta,
mind kivette, és elmondta a történetét.
- Óvatosan, drágám! - Ezt viselte a Rómeó és Júliában...
a Covent Garden királyi díszelöadásán.
Gounod késöbb dedikálta neki.
Sosem tudtam meg, mi lett a párjával.
Néha rákérdeztem,
de csak nevetett, és azt mondta, elajándékozta.
Egy nagy hódolójának. Sosem árulta el, ki volt az.
Bárcsak láthattam volna öt!
Hadd mutassam meg!
Ilyen volt Teodóra császárnéként.
Az volt a legnagyobb szerepe.
Amikor Szentpétervárott énekelte,
a cár ott volt minden elöadásán.
Nagyon szép volt, nagyon hasonlított rád.
Pontosan ott találtam rá, a kandalló elött,
a saját portréja alatt.
Aludtam, és valami felébresztett. Azóta sem tudom, mi volt az.
Rohantam le a lépcsön,
rémülten, mintha tudnám, mi történt.
Megfojtották.
Megfojtották, és a gyönyörü arca csupa...
Nem maradhatok itt!
Mi lenne, ha elvinnénk mindezt, ami annyira emlékeztet rá?
A képet, a bútorokat mind. És elzárnánk, hogy ne lásd öket?
Mi lenne, ha újjávarázsolnánk a házat, új, szép dolgokkal...
az új, szép életünkhöz?
Igen, és azután embereket hívnánk, újra estélyeket adnánk!
- Nem akarod? - Késöbb igen, de ne most rögtön!
Hosszabbítsuk meg itt egy kicsivel a nászutunkat!
- Jó! Csak... - Tudom.
Késöbb!
Hova tegyük ezt a sok mindent?
Van egy padlás a tetö alatt.
Ott vannak az utazóládái, az összes jelmeze.
Akkor ezeket is mind odavitetjük, és bedeszkázzuk,
hogy többé ne kelljen látnod, rá se kelljen gondolnod.
Ez a zongora mindenhova vele utazott a fénykorában.
De bizonyára újra kell hangolni. Nézd, itt vannak a kottái!
A Teodóra partitúrája, ahogy ö hagyta!
Azokat is felvitetjük a többivel együtt.
Nem, a kottáit nem! Késöbb talán megint énekelni kezdek.
Az ö kottáiból szeretnék tanulni.
- Miért pont ezt játszod? - Miért ne?
Ez volt a nagy slágere.
Ezt énekelte utolsó ráadásként a koncertjein.
Ez volt mindenki kedvence.
Itt egy régi levél!
"Kedves Miss Alquist! Kérem, fogadjon még egyszer, utoljára!
"Követtem Londonba."
Két nappal azelött íródott, hogy meggyilkolták.
- Hol találtad? - Ebben a kottában. Biztos ö hagyta ott.
Valami Sergis Bauer írta.
Add ide!
- Gregory, mi az? - Sajnálom...
Nem akartam ilyen durván.
Egyszerüen csak...
Miért bosszant annyira az a levél?
Nem ez a levél. Csak miattad bosszankodom.
Mindezek a dolgok örá emlékeztetnek.
Azt mondtad, már elmúlt a félelmed, és most minden, amihez hozzáérsz,
visszahozza.
Amíg bármitöl félsz, nem létezhet boldogság a számunkra.
El kell felejtened a nénédet!
Nem, öt nem.
Csak azt, ami történt vele.
Elizabeth! Hahó! Elizabeth!
- Jó napot, Elizabeth! - Á, maga az!
- Jó napot! - Jó napot!
- Nagyon szép a ház! - Hogyan?
Mondom, nagyon szép a ház...
- kívülröl. - Igen, hölgyem.
Gondolom, örülnek, hogy elmentek végre a munkások.
Igen, hölgyem.
Gondolja, hogy Mr. és Mrs. Anton hamarosan fogadnak látogatókat?
Nem tudom, hölgyem. Biztosan. Eddig nem volt látogatónk.
A gazdám szerint az nem tesz jót az asszonyomnak.
Mostanában nem érzi jól magát.
- Sajnálattal hallom. - Hogyan, hölgyem?
Mondom, a szép nyári idö bizonyára jó tesz majd neki.
Igen, hölgyem. Ma délután kikocsikáznak.
Jó ideje elöször. Jó napot, hölgyem!
Jó napot! Milyen gyönyörü eper!
Én sosem kapok ekkorát. Egyet csak úgy megkóstolnék.
Jó napot!
Ha megjöttek a böröndjei, azonnal kezdhet.
- Köszönöm, uram. Odalent vannak. - Akkor mindent megbeszéltünk.
- A bére 16 font egy évre. - Igen, uram. Értem, uram.
Csak még valami...
Azt akarom, ne zavarja semmivel az úrnöjét, soha!
Ha kérdése van, jöjjön hozzám!
Igen, uram.
Az nekem megfelel, uram.
Akkor ne felejtse el! Az elödje elfelejtette.
Azért ment el.
Talán szokatlannak tünik majd,
de az úrnöje hajlamos arra, hogy felizgassa magát.
Elizabeth, jöjjön be!
Ő Elizabeth, a szakácsunk.
- Üdvözlöm! - Meglátja, kissé süket.
- Üdvözlöm! - Elizabeth, ö az új szobalányunk.
Elmondtam neki, hogy mi a teendöje. Egy perc, és lejön.
Igen, uram. Odalent várom.
- Egy hárpia, mi? - Mit akar ezzel mondani?
Tudja, túl szigorú.
Nem alszom egy szobában vele!
Látta, hogy nézett rám?
Nem gondolja, hogy esetleg az öltözéke lehet az oka?
- Mi baj van vele? - Egy kissé, hogy is mondjam, rikító.
- Remélem, maga nem állhatatlan, Lucy. - Nancy a nevem, uram.
Sajnálom, Nancy. Nem az?
- Nem hiszem, uram. - Örömmel hallom.
Az úrnöje elvárja, hogy minden a legnagyobb rendben legyen.
- Valóban, uram? - Igen.
Én is.
Ő az új szobalányunk.
- Hogy van? - Jól, asszonyom.
- Elmehet, Nancy. - Igen, uram.
Rendes lánynak néz ki.
Örülök. Remélem, nem várattalak meg.
- Vissza kellett mennem az útikalauzért. - Csodálatosan nézel ki!
Mert boldog vagyok. Elmegyünk, és megmutathatom neked Londont.
- Tudod, milyen nap ez a mai? - Igen.
Épp három hónappal ezelött...
jöttünk ki a tónál abból a kis kápolnából, mint férj és feleség.
Ajándékot hoztam neked, Paula.
Hol találtál ilyen szépet?
Az édesanyámé volt, elötte az ö édesanyjáé,
és most már a tiéd.
Mindig viselni fogom.
Mindig, drágám.
Igazán kedves, hogy nekem adod!
Attól félek, nem elég erös a tü.
- Ne! - Meg kell javíttatnom.
Addig jobb, ha nem hordod.
Még elveszíted. Tudod, hajlamos vagy elveszíteni dolgokat.
- Én? Nem vettem észre. - Csak apróságokat.
Beteszem a táskádba, hogy el ne vesszen.
Tessék.
Így emlékezni fogsz, hova tettük.
- Ne butáskodj! Persze, hogy emlékszem. - Csak ugratlak, drágám.
- Ez London! - A zenéje!
- Jó napot! - Jó napot, hölgyem!
Örülök, hogy ismét kiruccan valahova.
- Hova, hölgyem? - A londoni Towerhez!
Igen, hölgyem. Akkor a londoni Towerhez.
Mi a baj az úrnövel? Én nem nézem betegnek. Az?
Nem tudom. Én nem látom annak.
De a gazda azt mondogatja, hogy beteg.
Íme, hölgyeim és uraim, a hóhér bárdja...
és a vérpad!
Eredeti példányok, amelyekkel Lady Jane Greyt...
és Catherine Howard királynét végezték ki e falak között.
Az áldozat letérdelt, a fejét a tuskóra hajtotta,
a fejét ebbe a kis mélyedésbe illesztette,
amelyben éppen elfért, és lesújtott a bárd,
elválasztva a fejet a testtöl egyetlen csapással,
vagy balszerencsés esetekben kettövel.
Jobboldalt láthatják a híres kínpad nevezetü...
kínzóeszköz modelljét, amelyen a vádlott testét széthúzták,
a végtagjait gyakran kirántották a helyükröl,
és ezzel kényszerítették ki belölük az igaz vagy hamis vallomásokat.
Hát itt vagy! Nem tudtam, mi történt veled.
Olyan fülledt idebent! Menjünk ki a napsütésre!
- Megnézzük a kínzókamrát? - Persze. Azt hiszem, ott van.
Brian bácsi, mi a baj? Úgy bámul, mint aki kísértetet látott.
- Pontosan erre gondoltam én is. - Kísértetek nem léteznek.
Tudom. Úgy értem, láttam valakit, akiröl tudom, hogy meghalt.
Fogalmam sincs, ki az. Úgy tünt, ismer engem, és...
Szoktál ismeretleneknek biccenteni?
Nem. Azt hittem, láttam már valahol.
- Igazat mondasz? - Persze. Miért hazudnék?
- Nem tudom, ki az. - Mégis mosolyogtál rá. Miért?
Mondom, nem gondolkodtam rajta. Nem tudom, miért tettem.
Mint a többi dolog.
- Milyen többi dolog? - Semmi.
Csak észrevettem, Paula, hogy...
- feledékeny vagy mostanában. - Feledékeny?
Elvesztesz dolgokat és...
Nem aggódj, Paula! Semmiség!
- Fáradt vagy és... - Igen, valószínüleg azért. Kifáradok.
- Elfáradtam. Nem mehetünk haza? - Nem, még hátravannak a koronaékszerek.
- Abban az épületben. - Honnan tudod?
Mit mondtál?
Honnan tudod, hogy ott vannak? Még sosem jártál itt.
Az idegenvezetö említette odabent.
Gyanakvó is lettél, nem csak szórakozott, Paula?
Dehogy, Gregory!
A VELSZl HERCEG KORONÁJA
A Kohinoor, avagy a "Fény Hegye"!
A leghíresebb gyémánt a világon!
"A császári díszkorona...
- Az ott. - Igen, tudom.
"...Viktória királynö koronázására készült.
"Többek között belefoglalták a Fekete Herceg rubinját,
"amely tyúktojás nagyságú, a Stuart-zafírt, melyet Il. Jakab...
"több ékkövel együtt...
"magával vitt, mikor Franciaországba menekült,
"és Erzsébet királynö fülbevalójának gyémántjait és gyöngyeit."
Csodálatosak az ékszerek!
Mintha a saját életüket élnék.
Gregory, nem mehetünk haza?
Dehogynem, drágám. Hazaviszlek.
Az az úrnö szobája. Az pedig az úré.
Mind nekünk kell rendben tartanunk. Nálad van az ágynemü?
Esküdni mertem volna, hogy több is van, de...
- Mi van odafent? - Azzal ne törödj!
- Az egész emeletet bedeszkázták. - Miért?
Mert az úr így akarta.
Igazad volt.
Nincs annál szebb, mint London a napsütésben!
Sajnálom, hogy elrontottam a napodat, és korán hazajöttünk.
Feküdj le és pihenj egy kicsit, Paula!
Maradjak veled, és ne menjek el ma este?
Dehogy! Menj dolgozni, ahogy szoktál!
Tudsz dolgozni abban a bérelt szobában?
Bár megnézhetném, hogy csinossá tegyem!
Nem érdekel a környezetem, amikor dolgozom.
Add ide a brosst, hogy megjavíttathassam!
Mi az? Valami baj van?
Nem találom.
Micsoda?
Már a Towerben sem találtam.
Mindent kiborítok.
Tudom, itt volt. Nem értem!
Nem veszíthettem el! Itt kell lennie!
Biztos itt van.
Nincs itt.
Paula, nem megmondtam? Hogyan veszíthetted el?
Biztos kihúztam valamivel. Azt hiszem.
- Nagyon sajnálom! Kérlek, bocsáss meg! - Bocsássak meg, drágám?
Nem olyan komoly! Nem nagy érték.
Ajándékba adtad az édesanyád brossát. Mindig viselni akartam.
Nem emlékszem, hogy kinyitottam. Ezek szerint mégis.
Biztosan beletetted?
Még arra sem emlékszel?
De, természetesen.
De hirtelen kezdek nem bízni az emlékezetemben.
Mondom, csak fáradt vagy, ez minden.
Nem jelent semmit. Biztos vagyok benne.
Ne aggódj ennyire, Paula! Ne aggódj!
- Nancy, elment az úr? - Igen, asszonyom. Nemrég.
Kérem, tegyen sok szenet a tüzre a szobájában!
Már mondta, asszonyom.
Nancy, feltekerte a gázt odabent?
Feltekertem? Nem, miért?
Úgy véltem, itt elhalványodott, mintha feltekerte volna.
- Hozzá se nyúltam. - Mégis elhalványodott.
Talán Elizabeth begyújtott még egy rózsát a konyhában.
Ő nem lehetett. Már egy órája lefeküdt.
Hallottam, hogy horkol.
Ez furcsa!
- Jó éjszakát, Nancy! - Jó éjszakát, asszonyom!
- Igen, ez az. - Pardon?
Mondom, ez az. Az Alquist-ház.
A nappaliban történt, az emeleten. Az az ablak.
A tér túloldalán lakom. Thwaites a nevem, Miss Thwaites.
- Örvendek! - Örvendek!
Talán meg tudja mondani, régóta lakják ezt a házat?
Körülbelül négy-öt hónapja talán. Gyertek csak!
Nem tudja véletlenül, hogy ki lakik a házban?
De. Egy külföldi pár. Anton a nevük. Rejtélyes dolgok történnek ott.
- Mi az, hogy rejtélyes? - Nem fogadnak látogatót,
nem mennek soha sehova. Legalábbis az asszony nem.
Azt hiszem, téved.
Ma nincs annyi, amennyi lenni szokott. Gyertek, kis galambok!
Gyertek, kis verebek! Mit mondott?
Úgy látom, tévedett a tekintetben, hogy nem megy sehova.
Igazán meglepö!
Maga az, asszonyom! Nem is tudtam, hogy elment.
Sétálni indultam, de úgy látszik, esni fog,
- gondoltam, esernyöt kéne vinni. - Igen, asszonyom.
És ha az úr hazajön, és megkérdezi, hova ment?
- Mondja, hogy sétálni mentem. - Egyedül, asszonyom?
- Persze. Miért ne? - És ha az úr megkérdi, hova?
Mondja neki, hogy...
Látja, hogyan értettem? Kijön, visszafordul, bemegy.
Furcsa! Határozottan furcsa!
És furcsa a személyzet is. A szobalány nagyon arcátlan!
Semmit se tudok kiszedni belöle. Hozzám se szól,
bezzeg más lenne a helyzet, ha nadrágot viselnék!
Ahogy az viselkedik a posztoló rendörrel!
Botrányos!
Tessék, nincs már több. Menjetek, kis galambok! Majd holnap!
Nahát!
Újság! Köszönöm, uram. Tessék, uram.
Extra! Különleges! Rendkívüli kiadás! Tudjanak meg mindent!
Tessék, uram! Újságot? Igenis, uram. Köszönöm, uram.
Tegye vissza az aktát, ahonnan vette! Mondom, döglött ügy.
Nem fogom hagyni, hogy elöássa minden ok nélkül!
Megértette? Nem volt joga elolvasni azt az aktát.
- Budge nem is adhatta volna ki. - Sajnálom, uram!
- Mr. Cameron az ön asszisztense... - Az a dolga, hogy nekem segítsen,
ne tíz évvel ezelött ügyeket ásson elö a megalapozatlan gyanúi alapján!
- Na, Budge, elmehet! - Igenis, tábornok úr!
Különben miért érdekli ez az ügy?
Meglehetösen híres ügy volt...
és annak idején nagy hatással volt rám.
Mellesleg...
egyszer találkoztam Alice Alquisttel. Elvittek...
egy díszelöadására, amikor 12 éves voltam,
utána pedig találkoztam vele a müvészszobában.
Ostobán hangzik, de ma is úgy vélem, ö volt a legszebb asszony,
akit valaha láttam, és sohasem felejtettem el.
- És most... - Látott valakit, aki ugyanúgy néz ki.
- Ugyanabban a házban lakik. - Miért ne?
Az unokahúga, a ház bizonyára az övé.
És ha egy csinos hölggyel akar találkozni,
nincs joga egy hivatalos ügyet ürügyként felhasználni.
Nem, uram!
De én mondom, uram, az az érzésem, hogy különös az, ami ott történik.
Talán több is, mint különös.
Nézze, Brian, egyszer s mindenkorra, az ügyet lezártuk, mert reménytelen!
Az ékszerek ügyét pedig azért, mert parancsot kaptunk...
egy nagyon fontos személyiségtöl.
Ékszerek?
Ebben nem írnak semmit ékszerekröl.
Voltak ékszerek. Aki pedig neki ajándékozta öket,
az igen magas rangú személyiség volt.
A koronaékszerek részét képezték...
- egy idegen országban. - Mi lett velük?
- Eltüntek. - Ezért ölték meg.
Ez volt a hivatalos elképzelés.
De hogy a gyilkosnak minek kellettek az ékszerek, el se tudom képzelni.
Túl híresek voltak ahhoz, hogy eladhassa öket.
- Azóta sem kerültek elö? - Tudtommal nem.
Akkor hol vannak?
Nem tudom. A gyilkosságot a lehetö legalaposabban kivizsgálták,
amint maga is láthatja az aktából. De vádat nem emeltek senki ellen.
A gyanúsítottakkal zsákutcába jutottak.
A nevüket mind olvashatta abban az anyagban.
És soha semmit nem tudtak egyikre sem rábizonyítani.
Na, legyen oly jó, és menjen! Nekem dolgom van.
Igen, uram.
Jó napot, uram!
- Jó napot, Mr. Cameron! - Williams!
- Nekem szólt, uram? - Igen.
Mondja, maga nem házasember, ugye?
Nem, uram.
- És hol a körzete? - Az East Enden, uram.
Szeretne elökelöbb környékre kerülni?
- Nagyon is, uram. - Meglátom, mit tehetek ez ügyben.
Pillanatnyilag ne beszéljen róla senkinek!
Ha a tüzre akarsz tenni, Paula, csengess a szobalánynak!
Sajnálom! Nem akartalak felébreszteni. Aludj csak, drágám!
Nem, Paula.
Most, hogy felébresztettél, érezzük kellemesen magunkat!
- Csöngess neki! - Magam is tudok a tüzre tenni.
Ezt már megbeszéltük.
Kérlek, csöngess neki!
Annyira fölösleges!
Szerinted mire való a személyzet?
Válaszolj! Szerinted mire való a személyzet?
Hogy dolgozzanak. És bennünket kiszolgáljanak.
Pontosan.
Csak arra gondoltam, lehetnénk rájuk tekintettel.
Ne haragudj rám!
Nem haragszom rád.
Sok minden van...
- Csengetett, uram? - Nem. Az úrnö csöngetett.
Rajta! Mondd meg Nancynek, miért csöngettél!
- Rakjon szenet a tüzre, kérem, Nancy! - Igen, asszonyom.
Nagyon csinos ma délután, ugye tudja?
Dehogy tudok én arról, uram!
- Ma este lesz kimenöje, igaz? - Igen, uram.
Kivel találkozik ma este? Gyújtsa meg a gázt is, Nancy!
Látom, kicserélték a posztos rendörünket.
Ő is felkerül azok listájára, akiknek a szívét összetörte?
- Nem tudok ilyesmiröl, uram. - Biztos, hogy nem így van.
És az arca...
az is igen hamiskás!
Nagyon okosan csinálja, mondhatom!
Valójában arra gondoltam, nem tenné-e meg,
hogy megosztja pár titkát az úrnöjével,
hogy ne legyen már annyira sápadt.
Persze. Örömmel megtennék bármit, amit tudok, uram.
- Ez minden? - Igen, csak hozza a teát, ha kész!
Igen, uram.
Hogy beszélhetsz így Nancyvel?
Te igyekszel egyenlönek tekinteni a szolgákat.
Gondoltam, egyenlöként kezelem. Különben is, csak tréfáltam.
Nem csoda, hogy lenéz ez a lány, ha így bátorítod.
Lenéz téged? Miböl gondolod?
Az egész viselkedése!
Ahogy beszél velem, ahogyan rám néz!
Rád néz?
Remélem, nem kezdesz megint képzelödni.
- Ugye nem, Paula? - Persze, hogy nem.
Remélem is, de ha arról kezdesz beszélni, hogy Nancy hogy néz rád...
Ne fordulj el, Paula! Ezt meg kell beszélnünk.
Komolyan azt hiszed, hogy Nancy lenéz?
Válaszolj, Paula! Igen?
Nem, Gregory.
Örülök neki. Fáj nekem, ha beteg vagy és képzelödsz.
Tessék!
Most meg mi van?
Engedelmével, uram, Miss Thwaites van odalent.
Tudni akarj, hogy itthon van-e az úrnö.
A minden lében kanál vénség, aki szemben lakik?
Igen, uram. Az unokaöccsével.
Semmi szükség arra, hogy untassanak!
- Mondd, hogy az úrnöd nincs itthon. - Gregory, tényleg, olyan...
Drágám, ha egyszer beengeded, folyton idejár majd.
De olyan sokszor keresett, és sosem fogadtuk...
Nem akarom, hogy átjáróház legyen itt!
És magával hozza a családját!
Mondja meg Miss Thwaitesnek,
hogy az úrnöje sajnálja, de nincs olyan jól, hogy fogadja!
Igen, uram.
Gregory, miért tetted ezt? Szerettem volna beszélni vele.
Azt hittem, csak udvarias akartál lenni.
Miért nem mondtad, hogy komolyan látni akarod?
Nem tehettem a lány elött.
Hagyd ezt, nevetséges, hogy félsz a szolgálóktól!
Ha tényleg látni akartad, csak azt kellett volna mondanod:
"Vezesse fel, Nancy", nem?
- Igen, de... - Sajnálom, hölgyem, csak ennyit tudok.
Az úrnöm nincs elég jól, hogy fogadjon bárkit is.
Kérem, mondja meg, mennyire sajnáljuk!
Jöjjön, drága nénikém!
Úgysem lett volna idöd, hogy fogadd öket.
Öltöznöd kell, fésülködnöd.
Miért?
Elmegyünk ma este.
Igen? Nem szóltál róla.
Vagy elfelejtettem?
Szerinted is elbüvölö? Abból az új operettböl a Gaietyben.
Bár olyanokat tudnék írni, mint Strauss!
Paula, buta gyerek, ne nézz így!
Persze, hogy nem felejtettél el semmit.
Ezt meglepetésnek szántam. Ma este színházba megyünk.
Csodálatos!
- És azt hitted, kegyetlen vagyok hozzád! - Dehogy vagy kegyetlen!
Távol tartom töled az embereket, fogságban tartalak.
Te vagy a legkedvesebb a világon!
Sajnálom!
Olyan boldog vagyok!
Mi a baj?
Paula, nem akarlak felizgatni. Ha rendbe hozod a dolgot,
míg nem nézek oda, úgy vesszük, meg sem történt.
De mi? Gregory, mi?
Kérlek, ne fordíts hátat nekem! Mi történt?
Szóval nem is tudod?
Nem, én...
Nézd!
Igen.
Azt a kis képet valaki levette.
Ki vette le?
- Miért lett levéve? - Valóban, miért?
Miért lett levéve korábban?
Hozd ide onnan, ahova dugtad, és tedd vissza a helyére!
De én nem dugtam el. Esküszöm! Miért tennék ilyet?
Ne nézz így rám!
Biztos valaki más tette.
Ne csengess! Kérlek, ne!
- Ne szégyeníts meg a szolgák elött! - Kérlek, hagyd abba a hisztériát!
Ülj le és nyugodj meg, mielött bejönnek!
Ezt egyszer s mindenkorra tisztáznunk kell.
Kérem, jöjjön, Elizabeth!
Nem találja, hogy valami hiányzik a szobából?
Hiányzik, uram?
Nem hiszem, uram.
Nézze meg jól a falakat!
- Egy kis kép hiányzik, uram. - Pontosan.
- Maga vette le? - Nem, uram.
Levette valaha is a helyéröl?
- Nem, uram. Miért tenném? - Valóban, miért?
Jár templomba, ugye?
- Hova, uram? - Templomba!
Igen, uram.
Kérem, csókolja meg a Bibliát, és esküdjön, hogy igazat mondott!
Köszönöm, Elizabeth. Elmehet. És küldje be Nancyt azonnal!
- Nancyt! - Igen, uram.
Gregory, azt a lányt ne!
Mondok bármit. Azt mondom, én voltam. De nem bírom...
Kérlek! Az égre, uralkodj magadon!
Ez így is elég fájdalmas, ne ronts a helyzeten!
Kérlek, gyere vissza!
Mivel gyanúba keverted a szolgálókat,
tisztázni kell öket. Ülj le!
Hallottad, mit mondtam?
Ülj le!
Jöjjön ide, Nancy!
Valaki levett egy képet onnan a falról.
Valóban! Igazán furcsa!
Azt nem kértem, hogy megjegyzést tegyen.
Azt akarom tudni, hogy maga vette-e le a képet.
Persze, hogy nem, uram. Ugyan miért akarnám levenni?
Kérjem, hogy csókolja meg a Bibliát, Paula, vagy elfogadod a szavát?
- Persze, hogy elfogadom. Küldd el! - Jól van. Elmehet, Nancy.
Add ide a Bibliát!
Tessék! Látod? Megesküszöm a Bibliára, hogy nem én vettem le a képet.
Keresd meg a képet!
Szóval végig tudtad, hogy ott van!
Nem tudtam.
Csak azért néztem oda, mert azelött kétszer ott volt.
Nem tudtam, Gregory.
Nem!
Jobb lesz, ha felmész a szobádba!
Nem megyünk a színházba?
Sajnos, nem vagy elég jól ahhoz, hogy színházba menj.
Gyere!
- Ha én vettem le azt a képet... - Ha?
Ha én vettem le korábban is,
ha ilyen értelmetlen, céltalan dolgokat teszek...
Olyan céltalan! Miért venném le a képet?
- Akkor nem tudom már, miket teszek. - Tudom, Paula.
- Éppen ez a baj. - De ha ez igaz,
akkor kedvesnek kell lenned hozzám.
Légy türelmes hozzám, kérlek!
Kérlek, Gregory, kérlek!
Gyere, Paula!
- Menj be a szobádba! - Te mit csinálsz?
Elmegyek dolgozni és elfelejteni ezt.
Ne! Kérlek, ne hagyj most így egyedül!
Úgy félek, amikor egyedül vagyok, és te minden este elmész.
Félsz? Erröl sohasem beszéltél még.
Most mondom. Félek ettöl a háztól!
Zajokat hallok és lépéseket.
Képzelödöm, hogy emberek járnak a házban.
Magamtól is félek már! Gregory, kérlek!
Kérlek, ne hagyj itt! Maradj velem! Gregory, zárj a karjaidba, kérlek!
Kérlek! Ölelj át, Gregory!
Remélem, reggelre jobban leszel.
Egyre rosszabb az állapota, igaz, uram?
Ha róla beszél, nevezze az úrnöjének!
Köszönöm, Nancy.
Ma este is zenét szerezni megy, uram?
- Mindig dolgozik, ugye? - Igen.
Maga mit csinál a szabad estéjén?
Zenés színházba megyek.
- Sosem jártam angol zenés színházban. - Nem tudja, mit veszít, uram.
- Nagyon tetszene önnek, uram. - Majd meglátjuk.
És kivel megy a zenés színházba?
Ismerös úriemberrel, uram.
Azt tudja, ugye, Nancy,
hogy az ilyen úriemberek néha hajlamosak...
- kikezdeni az ifjú hölgyekkel? - Nem, uram, velem nem.
Tudok én vigyázni magamra, ha akarok.
Úgy látom, maga nem az a fajta lány, aki az úrnöjének...
- épp a megfelelö szobalány. - Nem, uram?
Nem ö az egyetlen a házban, igaz?
Lord és Lady Dalroy tisztelettel meghívja
Mr. Brian Cameront zenés estélyükre
november 12-én 9 órára Cím: Dalroy House
Mindenki keressen helyet magának a koncerten!
Bárhova ülhetnek!
Akit nem érdekel a zene, az átmehet a dohányzóba.
- Bejöhetek? - Brian!
Jó estét!
Jó estét, Lady Dalroy! Üdvözlöm, uram!
- Szervusz, fiam! Örülök, hogy látlak! - Elsönek érkeztem?
Kérhetek egy szívességet? Lesz utána vacsora?
Igen, és Laura Pritchard mellé ültettelek.
Nem kedvelem Laura Pritchardot. Orrpolipja van.
Badarság! Rém kellemes leányzó, kérlek, légy kedves hozzá!
Nem tanultad még meg, hogy Mildred gyógyíthatatlan kerítö?
Majd máskor leszek kedves hozzá.
Ma este legyen szíves és ültessen Mrs. Anton mellé! Megteszi?
- De kellemetlen! Jól van. - Ki az a Mrs. Anton?
Alice Alquist unokahúga. Gyerekkorában sokat járt ide.
Brian mondta, hogy visszajött Londonba a férjével,
ezért meghívtam öket ma estére. Mellesleg ki ez a Mr. Anton?
Mit csinál? Honnan jött?
Ha az asszony mellé ültet, kiderítem magának.
Sajnálom, Brian, de mégis a Pritchard-lány mellett kell ülnöd.
- Antonék nem tudnak jönni. - Nem.
- Az asszony írt? - A férje.
- A férje? - Igen. A nö rosszul van.
Igazán kellemetlen! Olvasd, ha akarod!
El kell rendeznem az asztalokat. Jöjjön, Freddy!
Te vagy az, Paula?
Igen.
Miért öltöztél ki így?
Mert ma este ad fogadást Lady Dalroy.
De írtam nekik.
Tudom.
Azt írtam, hogy nem érzed jól magad.
Jól vagyok, és el akarok menni.
Lady Dalroy nagyon kedves volt hozzám gyerekkoromban,
és elmegyek.
Ki kell mozdulnom innen, emberekkel találkoznom,
körülnéznem egy kicsit a világban.
Elmegyek erre a fogadásra, Gregory.
Akkor sajnos egyedül kell menned.
Akkor egyedül kell mennem.
Nem tudtam, hogy ez az estély ilyen sokat jelent a számodra.
Megyek és máris átöltözöm.
Nem gondoltad komolyan, hogy hagylak egyedül menni, igaz?
- Nem tudom. - Máris jövök.
Jöjjön be!
Hüha! Csengetett valamiért, asszonyom?
- Igen. Kérem, hívjon kocsit! - De azt hittem, hogy...
Hívjon kocsit, Nancy!
- Az úr is elmegy? - Igen.
- Kérem, siessen! - Igen, asszonyom.
Kocsis!
Kocsit hívsz a kimenös estéden?
Igen. A Buckingham Palotába várnak vacsorára.
- Szép kis kimenöm lesz. - Mi bajod?
Elöször elmennek, aztán nem! Minden tervemet felborítják!
Egy szóval se mondta az úr.
Jobb, ha mész! Bármelyik percben jöhetnek.
- Akkor vasárnap? - Talán.
- A szokott helyen? - Ott.
- Jó éjszakát! - Jó éjszakát!
Burkolózz a köpenyedbe! Nyirkos az idö! Dalroy House!
- Jó éjszakát, Nancy! - Jó szórakozást, uram!
Maga Paula Anton! Bizonyára nem emlékszik rám.
Dehogynem, Lady Dalroy.
Egy gyerekzsúron voltam itt, volt büvész is.
- Bemutatom a férjemet, Lady Dalroy. - Örvendek!
Remélem, megbocsát a kavarodásért,
de a feleségem jobban érezte magát, és mindenáron el akart jönni.
Ez természetes! Ott találnak helyet maguknak.
Seratsky még nem játszott. Majd a vacsoránál találkozunk.
- Mit nézel? - Semmit.
Csak azt hittem, ismeröst látok.
Eltünt az órám.
- Nem én tettem oda. Esküszöm... - Maradjanak csendben, kérem!
Paula, kérlek, uralkodj magadon!
- Hogy így lássanak az emberek! - Ne!
Gyere!
Nagyon sajnálom, de attól félek, visszatért a feleségem betegsége.
- Hívjak orvost? - Nem. Gyorsan hazaviszem.
Nem kellett volna eljönnünk, de annyira akarta.
Sajnálom, Lady Dalroy!
Azt hiszem, az a legjobb...
Úgy igyekeztem a falak között tartani, a saját házamban.
De muszáj volt ma este elmenned, így egész London tudja már.
Ha bele tudnék látni az agyadba,
hogy megértsem, miért csinálod ezeket az örült, torz dolgokat!
Azt akarod mondani, hogy örült vagyok?
- Nem merem bevallani magamnak sem. - De azt gondolod, igaz?
Erre utaltál, erre célozgattál hónapok óta, mióta...
- Mióta? - Mióta elvesztettem a brossodat.
Igen, akkor kezdödött.
Nem, még annak elötte!
Az elsö napon, amikor megtaláltam azt a levelet.
- Milyen levelet? - Amit a kották közt találtam...
attól a Bauer nevü embertöl.
Sergis Bauertöl. Igen, emlékszem.
Igazad van! Akkor kezdödött az egész.
Most is látlak, ahogy ott állsz, és azt mondod:
"Nézd ezt a levelet", és bámulsz a semmibe.
- Micsoda? - Nem volt semmi a kezedben.
Micsoda?
Meghökkentem, de akkor még nem tudtam,
milyen jó okom van rá.
- Nem tudom. Milyen ok? - Akkor még nem tudtam az anyádról.
Mi van az anyámmal?
Az anyád örült volt.
Bolondokházában halt meg, amikor egy éves voltál.
Ez nem igaz!
Érdeklödtem Alice Alquist növére után.
Beszéltem a kezelöorvosával.
- Akarsz beszélni vele? - Nem.
Leírta nekem a szimptómákat. Akarod hallani öket?
Kezdetben képzelödött, zajokat hallott, lépéseket, hangokat,
aztán a hangok beszélni kezdtek hozzá.
A végén bolondokházában halt meg, megörült.
Ne! Kérlek, hagyd abba!
Most talán megértesz sok mindent, ami köztünk történt.
Talán azt is megérted, miért nem engedhetlek emberek közé.
Biztos nagyot csalódott, hogy eljöttél és nem beszélgethettetek.
Ki?
Az a férfi, aki mögöttünk ült.
- Hol? - Ma este.
Csak azért mentél el, mert tudtad, hogy ott lesz.
Micsoda, Gregory? Ki?
Aki aznap biccentett feléd a Towerben.
Ki az, valaki a múltból? Akit kikosaraztál netán?
Sohasem találkoztam vele. Fogalmam sincs, ki az.
Ki az? Miért követ mindenfelé?
Nem tudom, ki az.
- Hazudsz! Miért hazudsz nekem? - Sohasem hazudtam neked.
Sajnálom! Nem kellett volna mondanom.
Tudom, hogy nem hazudsz nekem. Hiszek neked.
Nem hazudsz. Ez rosszabb annál!
Elfelejtetted. Elfelejtetted öt is, mint ahogy mindent.
De talán tévedtem, hogy nem kértem segítséget.
Ezt az esetet olyanokra kell bízni, akik értenek hozzá.
Látogatóink lesznek, méghozzá hamarosan.
- Egy orvos? - Kettö.
Azt hiszem, ehhez kettö kell.
Tessék?
CSALÁDl REZlDENClA - KlADÓ
Maga az, biztos úr!
Jó estét, uram!
- Ronda egy idö van, igaz? - Nagyon ronda, uram.
Hova tünt?
Mellettem nem ment el a sikátorban.
Biztos itt fordult be. Elkerülhette a ködben.
Akkor hallottam volna a lépteit, Mr. Cameron.
Biztos hátulról ment be valamelyik házba.
Igen, de melyikbe? És miért?
Gondolja, hogy a saját házába?
- Ha igen, uram, az nem törvényellenes. - De ellentmond a józan észnek.
Miért jönne ki a saját házából, és fordulna be a sarkon,
hogy visszajusson oda, ahonnan jött?
De a 9-es cselédbejárata elöl van.
Hátulról nem lehet bejutni a 9-esbe.
- Akkor hova ment? - Az 5-ös üres.
De miért menne be egy üres házba?
Nem tudom, Williams.
Jövök, asszonyom.
Tessék, asszonyom?
- Segítsen! Olyan fáradt vagyok! - Igen, asszonyom.
Bekapcsolta a gázt?
Bekapcsolta a gázt valahol odalent?
Nem, asszonyom. Egész este égettem a konyhában.
Azt hittem, elhalványodott, mintha valaki...
bekapcsolta volna valahol másutt a házban.
Nincs itt senki, csak én, asszonyom. Nancy még nem jött meg.
A gáz csövekben jön, asszonyom.
És azt hiszem, idönként több gáz van bennük,
máskor meg kevesebb.
Igen, ez lehet a magyarázat.
- Hall valamit? - Hallok-e valamit, asszonyom?
- Igen. Fentröl. Hallgassa! - Mit, asszonyom?
A hangokat. Ezeket a zajokat.
Nem, asszonyom.
De vannak zajok. Mintha valaki mászkálna odafent.
- Elizabeth, figyeljen! - Nincs semmi zaj odafent, asszonyom.
Hogy is lehetne? Az egész emelet be van deszkázva.
Maga is jól tudja. Senki sem tud oda felmenni.
Tudja, asszonyom, csak képzelödik.
HÁTSÓ FRONT - ÜRES HÁZ
És be a sikátorba.
Williams, jöjjön! Korán ért ide. Hozzon még egy csészét!
- Üljön le, helyezze magát kényelembe! - Köszönöm, uram.
Nos?
Nem tudom, mit jelent, de hajnali három tájban...
a Thornton Square sarkán álltam, mindkét irányba lestem,
és hirtelen kit látok felbukkanni, ha nem a barátunkat!
- Úgy látszott, a sikátorból. - És?
Jól megfigyeltem a lámpa alatt.
Én mondom, az az ember rosszban sántikált!
Miért?
Nem merném pontosan megmondani,
de elég csapzott volt.
A ruhája rendetlen, a nyakkendöje ferde. Csupa por volt, még az arca is.
- Verekedett talán? - Nem úgy nézett ki, uram.
Inkább mint aki valami pincében ásott, vagy mi.
Igyon kávét!
Köszönöm, uram. Reggeliztem már.
Méghozzá a 9-es konyhájában!
Nancy mondott ma valamit?
Ha engem kérdez, Nancynek nagyralátó tervei vannak.
Állítólag az úr azt mondta,
hogy az úrnöje hosszú idöre elutazhat,
és azt akarja, maradjon ott, gondoskodjon róla.
Az úr azt mondta, hogy az úrnöje elutazhat?
Igen, uram.
- Azt mondja, hosszú idöre? - Igen, uram.
Maga szerint mit jelent ez?
Abból, amit mostanában elmondott nekem, azt mondhatnám,
hogy számos kellemetlen dolgot.
- Ma be kell jutnom a házba. - Amíg az úr ott van, nem lehet.
- Minden este elmegy? - Igen, uram.
Ma vacsora után.
Nancynek azt mondta, az úrnöje senkit sem fogadhat.
Akkor tegyen róla, hogy Nancy ne legyen otthon ma este!
- A Yardért bármit, uram! - Gondoltam, hogy nincs ellenére.
Csak egy valami van még.
Honnan tudja, hogy a hölgy hajlandó fogadni?
Nem tudom.
De!
Azt hiszem, van rá mód!
"Azok, akik minden este szórakozni járnak...
"aligha élhetik át..."
Az anyád őrült volt.
"Azok, akik minden este szórakozni járnak...
"aligha élhetik át azt ünnepi érzést...
"mellyel egy opera vagy koncert..."
Bolondokházában halt meg, megőrült!
"A zárt hintó meghitt kényelmét,
"annak örömét, hogy társakkal kel útra,
"és a faágak közül elöbukkanó csillagok látványát..."
Sajnálom, uram, de az úrnöm nem fogad senkit.
Ő mondta? Maga Elizabeth, ugye?
- Honnan tudja nevemet? - Sok mindent tudok a házról.
Szereti az úrnöjét, igaz? Segíteni szeretne rajta?
Itt az alkalom, mert a barátja vagyok, és be fog engedni hozzá.
Nem merem, uram. Elvesztem az állásomat.
Tényleg nem merem...
- Nincs itt a férjem. - Tudom, Mrs. Anton.
Magát akarom látni.
Távozzon! Beteg vagyok! Nem fogadok senkit.
Elizabeth, ne engedje! Nem én hívtam ide.
Mrs. Anton, a nevem Brian Cameron.
Nem szabad idejönnie! Menjen el!
Addig nem, míg ezt át nem adom. Nézze meg, kérem!
Alice Alquist adta nekem évekkel ezelött a Covent Gardenben.
Kisfiú voltam, nagyon csodáltam öt.
Most már bízik bennem, ugye?
Maga!
Magának adta!
Annyi év után...
a nagy csodálója, akivel kapcsolatban annyit rejtélyeskedett! Egy kisfiú!
Áruljon el valamit, Mrs. Anton!
Tervezi, hogy elutazik valahova?
Elutazni? Dehogy! Nincs hova mennem.
Hacsak a férjem el nem küld.
Azért jött ide? Hogy elvigyen?
Tényleg ennyire fél?
Sajnálom! Hosszú ideje nem beszéltem senkivel.
Magával sem beszélhetek. Én nem...
Attól félek...
Attól fél, hogy megörül.
Be akarom bizonyítani, hogy nem.
Segítsen, és válaszoljon a kérdéseimre! Árulja el...
hol van most a férje?
Hova ment?
Kivett egy szobát, ahol komponálhat.
Ebben a házban nem tud dolgozni. Ahhoz csend kell.
Mondja, van még valaki a házban rajtunk és Elizabethen kívül?
- Nincs. Miért? - Elhalványult a láng.
- Maga is látta? - Persze.
Akkor tényleg úgy van! Azt hittem, képzelödöm.
Csak azt jelenti, hogy valaki más felkapcsolta.
Gondoltam erre is, de minden este bejártam a házat,
és sehol sem kapcsolták fel.
Végre elmondhatom valakinek! Minden este, amikor elmegy a férjem...
Elhalványul a láng?
- Igen. - És azután?
Azt hiszem, hangokat hallok.
Figyelek és várok.
- Késöbb a láng ismét erösebb lesz. - És ö hazajön.
Igen. Nem sokkal azután.
Mindig nem sokkal azután.
Tehát azt hiszi, hangokat hall? Milyen hangokat?
Hangokat. Zajokat odafentröl.
- Mi van odafent? - Egész emelet tele ládákkal, bútorokkal.
- Erre gondolt? - Erre!
De ki az?
Mrs. Anton, maga tudja, nem?
- Tudja, ki van odafent. - Nem.
- Biztos benne, hogy nem? - Nem.
- Hogy lehetne ö? - Van egy sikátor a házsor mögött.
Hátulról bemegy az 5-ösbe, az üres házba,
és átmászik a tetön.
Miért?
- Azt mondta, régi bútorok vannak ott. - A nagynénéméi.
És a ruhái, a jelmezei, az utazóládái, minden holmija.
Minden holmija?
És még azt mondták, döglött az ügy!
Tart a férje fegyvert a házban?
- Van revolvere. Miért ne lenne? - Tudja, hol tartja?
Azt hiszem, az íróasztalában.
Nem nyithatja ki az íróasztalát!
Nem! Ehhez nincs joga! Bárki legyen is, ehhez nincs joga!
Megtudja. Azt fogja hinni, hogy én... Mit mondjak neki?
Nem kell semmit mondania.
Talán jó is, hogy ma idejöttem.
Igazam volt!
Volt levél!
- És Sergis Bauer írta. - Micsoda?
- Milyen nevet mondott? - Sergis Bauer.
Megtaláltam, de a férjem azt mondta, álmodtam, és most itt van!
- Bauer! - Itt volt egész idö alatt!
Volt egy Sergis Bauer, aki kapcsolatban állt Alice Alquisttel.
Egy fiatal zongorista, Prágában kísérte. Mutassa csak!
"Kedves Miss Alquist! Fogadjon még egyszer, utoljára!
"Követtem Londonba."
Nézze!
"Kedves Lady Dalroy..." Ez a férjem kézírása.
Ez is.
A férje és Sergis Bauer ugyanaz a személy.
Az Alice Alquistnek címzett levelet két nappal a gyilkosság elött írta.
Azt mondta, nem volt levél, és én lassan megörülök!
Nem! Lassan és módszeresen megörjítette.
Miért?
Talán mert megtalálta a levelet, és túl sokat tudott.
Vagy mert akkor az övé lesz minden, ez a ház is,
és nyíltan kutathat, nem csak a sötétben, mint most.
Kutatni? De mi után kutatna?
Azért, amiért Alice Alquistet megölték: az ékszereiért.
Azok nálam vannak.
Olyan ékszerek, amelyekröl ön nem tudott. Híres ékszerek.
Azok után kutatott azon az éjszakán,
amikor megijedt, mert hallotta, hogy valaki jön le a lépcsön.
Valaki, akit sohasem látott.
Egy kislány.
Én.
Szóval itt volt akkor éjjel, de nem...
Nem ismerte.
Téved. Tévedésben van.
Ismerem öt! Ő a férjem.
Egy házban élek vele.
Arról beszél, akihez férjhez mentem.
Mrs. Anton, nincs az Alquist-ügynek olyan részlete, amit ne ismernék,
és hacsak nem tévedek nagyobbat, mint valaha életemben,
ennek a Sergis Bauernek van egy felesége, aki Prágában él.
Tehát biztosan kitervelte az egészet,
lépésröl lépére, attól az éjszakától.
Ha ez igaz lenne, akkor kezdettöl fogva nem volt semmi.
Semmi sem volt igaz, kezdettöl fogva.
Sajnálom, hogy így mindentöl megfosztom.
- Nem! - De hinnie kell nekem!
Azon múlik az élete, hogy mit tesz most.
Nem kevesebb, mint az élete.
Nem látja, hogy minden egybevág?
A gázláng!
Mennyi ideje fényesebb?
Elizabeth, bármi történne ma éjszaka, örá legyen tekintettel!
Számíthat rám, uram.
De mit mondjak az úrnak, amikor visszajön?
Nem jön vissza többé, Elizabeth.
- Mit csinálsz? - Ledöltem.
Így, felöltözve?
- Hallottad, mit mondtam? - Igen.
Akkor miért nem válaszolsz?
- Nem tudom. - Nem tudod?
Tudsz bármiröl bármit?
Megköszönném, ha átjönnél a szobámba.
Ülj ide, a székre!
Tudod, mire emlékeztetsz, ahogyan átmész a szobán?
Láttál már alvajárót életedben?
De te nem alszol. Nem tudsz becsapni.
Ébren vagy, különben nem törted volna fel az íróasztalomat!
Vigyázz, hogy mit válaszolsz!
Miért nyitottad ki?
Nem én nyitottam ki.
- Tán Nancy? - Nancy nincs itt.
- Akkor ki? Elizabeth? - Nem Elizabeth.
Kérlek, ne kérdezz többet! Hadd menjek vissza...
Ne! Maradj itt, Paula!
- Miért nyitottad ki az asztalomat? - Nem én nyitottam ki.
- Miért nyitottad ki az asztalomat? - Nem én nyitottam ki. Ő...
Ő nyitotta ki.
Miröl beszélsz?
Ki az az ö?
Egy férfi.
Aki látogatóba jött hozzám.
- Mikor? - Amikor nem voltál itt.
Ki engedte be?
Igen, uram?
Ki volt az a férfi, aki meglátogatta az úrnöjét, míg én elvoltam?
Milyen férfi, uram?
Ugyan, Elizabeth! Biztos maga nyitott ajtót.
Senki sem volt itt, míg távol volt, uram.
De Elizabeth...
Maga látta öt.
Maga nyitott ajtót neki.
Elizabeth, mondja!
Nem, hölgyem. Senkit sem láttam.
De itt volt. Tudom.
Tudom.
De itt volt. Tudom!
Láttam öt.
Látja, hogy mi a helyzet, Elizabeth?
Igen, uram. Pontosan látom.
Nem álmodhattam.
Nem lehet, hogy álmodtam!
Álmodtam? Tényleg csak álmodtam?
Igen, Paula, álmodtad. Egész nap álmodtál.
- Azt mondod, csak álmodtam... - Az egészet.
- Mindent, ami történt? - Mindent, ami nem történt.
Akkor igaz.
- Elmegy az eszem. - Nem megmondtam?
- Álom volt csak. - Mint a többi.
- Vigyél el. Nem küzdök már ellene. - Elviszlek.
Álom volt. Vigyél el!
Én is szerepeltem a furcsa álmában, Mrs. Anton?
Maga!
Talán ha itt vagyok, az segít felidézni.
Ki az ördög maga?
A jelek szerint a felesége képzeletének szüleménye.
- Hogy jutott be a házba? - A tetöablakon át, mint maga,
és le a lépcsön. Nagyon megkönnyítette a dolgom.
Elárulná, hogy mit keres itt?
Mrs. Anton, jobb lenne, ha lefeküdne. Bizonyára fáradt.
Árulja el, mit keres itt, uram!
Mint kísértet, agyszülemény, aki csak a felesége agyában létezik,
aligha mondhatom, hogy bármit keresek itt.
Paula, menj a szobádba, kérlek!
Szóval megtalálta öket!
Eszerint igazam volt.
Mihelyt megláttam, tudtam, veszélyt jelent a számomra.
Én mihelyt megláttam, tudtam, veszélyt jelent a felesége számára.
Én is az ösztöneimet követtem, ahogyan maga is.
Azt hittem, Alice Alquist feltámadt.
Azt nem tudtam akkor, hogy Sergis Bauer az, aki vele van.
- Sajna, nem tudom a nevét. - Cameron. Mondjam a címemet is?
- Ne! Azt hiszem, kitalálom. - Szóval megtaláltuk, amit kerestünk.
Alice Alquist ide rejtette öket.
Ahol a világ láthatta öket, mégsem sejtették, hol vannak,
kivéve azt, aki neki ajándékozta, és a királyi páholyból nézte.
Okos ötlet volt négy értékes ékkövet a sok strassz és szalag közé rejteni!
- Utoljára kérdem, mit akar? - Az ékszereket és az igazságot.
Milyen érzés az, Bauer, kitervelni, gyilkolni, embert kínozni,
- és mindezt semmiért? - Semmiért?
Tessék, asszonyom? Lövést hallottam.
Segítség! Mr. Williams, jöjjön gyorsan!
Odafent!
Van itt valaki?
Nos, Mrs. Anton, most már hisz nekem.
Talán szeretné látni ezeket.
Egy asszonynak az életébe került. Önnek is sokba.
- Beszélni akarok a férjemmel. - Mrs. Anton, az nem tanácsos.
- Négyszemközt akarok beszélni vele. - Sajnálom, lehetetlen.
- Biztosíthatom, tehetetlen vagyok. - Kérem!
A lépcsön várok.
Nézd meg, nem hallgatózik-e!
- Nem hallgatózik. - Nagyon bízol benne!
- Sok mindent mondott rólam? - Igen.
- Hazugságok! - Miért hazudna nekem?
Mert szerelmes beléd. Tudom. Érzem.
Igen? Tényleg, Gregory? Vagy szólítsalak Sergisnek?
Szóval ezt is elmondta! Na és?
Sosem hallottál müvésznévröl? Az enyém Sergis Bauer.
Életemnek erröl a részéröl nem beszéltem. Nagy bukás volt!
- Azért nem akasztanak fel senkit, igaz? - Azért nem.
Emlékszel az elsö napokra? Emlékszel Itáliára?
Voltak idöszakok, amikor azt hittem, az is álom volt.
Gyere közelebb, Paula!
Közelebb!
Nézz a szemembe!
Ha bármit jelentettem a számodra, és hiszem, hogy igen,
segíts nekem, Paula! Adj még egy lehetöséget!
Annak a szekrénynek a fiókjában van egy kés.
Vedd elö, és szabadíts ki!
Gyorsan, Paula! Vedd elö a kést! Szabadíts ki!
Idehozod, Paula? Idehozod nekem?
Igen, hozom. Odaviszem neked.
Gyorsan, Paula!
- Itt nincs kés. - De! Én tettem oda.
- Nem látok itt kést. - Odatettem ma este.
Nincs itt. Biztos álmodtad, hogy idetetted.
Azt mondod, ez egy kés, ami itt van a kezemben?
Megörültél, férjem?
Vagy én örültem meg? Persze! Ez az!
Őrült vagyok.
Elveszítek és eldugok dolgokat.
És nem találom öket. Nem tudom, hova tettem öket.
Az kés volt, ugye? És elvesztettem.
- Paula... - Meg kell keresnem, ugye?
Ha nem találom meg, bolondokházába záratsz.
Vajon hol lehet? Talán a kép mögött.
Igen, biztos itt van. Nem! Akkor hol keressem?
Talán idetettem. Igen, biztos ide.
A brossom!
Végre megtaláltam! Látod? De ez nem segít rajtad, ugye?
Próbálok segíteni a szökésben, igaz?
- Hogy segíthet egy örült? - De nem vagy örült!
De, örült vagyok, mint az anyám!
Nem, Paula. Az nem volt igaz! Segíts!
Ha nem volnék örült, segíthettem volna.
Bármit tettél, sajnáltalak és megvédtelek volna.
De mert örült vagyok, gyülöllek.
Mert örült vagyok, elárultalak, és mert örült vagyok,
cseppnyi sajnálat nélkül örül a szívem,
cseppnyi sajnálat nélkül nézem, hogy elmész, és örvendezek!
Mr. Cameron, jöjjön! Jöjjön! Vigye el ezt az embert!
Vigye el ezt az embert!
- Készen áll? - Készen.
Nem kérlek, hogy megérts.
Mindvégig közénk álltak azok az ékszerek, mint a tüz.
A tüz az agyamban közénk állt...
Egész életemben ezekre az ékszerekre vágytam.
Nem tudom, miért.
Jön a kocsi, Mr. Cameron!
Ég veled, Paula!
Ég veled, Gregory!
Hosszú lesz az éjszaka.
De véget ér majd. Már világosodik.
Reggel, amikor felkel a nap,
néha nehéz elhinni, hogy valaha éjszaka volt.
Maga is rá fog jönni.
Hadd jöjjek el néha, hogy beszélgessünk! Talán a segítségére lehetek.
Maga igazán kedves!
Nahát!
VÉGE